Oikeusministeriölle

Asia:
Amnesty Internationalin Suomen osaston ja Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seuran lausunto työryhmän mietinnöstä 2006:8 Rikoksista kansainvälistä oikeutta vastaan.

1. Yleistä

Lausunnon on laatinut Amnesty Internationalin Suomen osasto. Sotarikoksia koskeva osuus on laadittu yhteistyössä Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seuran kanssa. Molemmat yhdistykset ovat yksimielisiä tämän lausunnon tekstistä ja tukevat täysin siinä tehtyjä ehdotuksia.  Lausunto sisältää kahdeksan säädösmuutosehdotusta. Ehdotukset on laadittu siten, että ensin esitetään muutos/lisäysehdotukset ja tämän jälkeen seuraavat perustelut. Lisäksi esityksen perusteluja koskevia muutosehdotuksia on esitetty soveltuvissa kohdin.

Ihmisoikeusrikoksia koskevan työryhmän asettaminen ja nyt valmistumassa oleva mietintö oli tervetullut ja jo jonkin aikaa odotettu edistysaskel. Suppeasta kokoonpanosta ja lyhyehköstä toimikaudestaan huolimatta työryhmä on onnistunut työssään hyvin. Suurin osa keskeisistä muutostarpeista tulee nyt käsiteltävällä uudistuksella katetuksi. 

Lausunnon keskeinen ehdotus on kidutuksen, törkeän kidutuksen sekä ihmisarvon loukkaamista koskevien tunnusmerkistöjen lisääminen uudistettavaan rikoslain 11 lukuun sen 10-12 pykäliksi. Tällöin muut ehdotetut säännökset siirtyisivät numeroinnissa vastaavasti eteenpäin. 

Ennen yksityiskohtaisempia ehdotuksia on tarpeen kiinnittää huomiota uudistuksen merkittävyyteen, erityisesti siksi, että valtiokäytännön myötä Suomi voi olla mukana muovaamassa myös kansainvälisen tapaoikeuden normeja. Amnesty Internationalin Suomen osasto on työryhmän asettamisesta lähtien ottanut lähtökohdakseen kansainvälisen strategiansa mukaisesti sen, että työryhmän toimeksiannon rajoittaminen pitäen silmällä pelkästään Rooman perussääntöä ei ole ollut perusteltua. Nyt rikoksina kansainvälistä oikeutta vastaan käsitellyt kriminalisoinnit juontavat juurensa kokonaan uuteen, jo syntyneeseen ja jatkuvasti kehittyvään oikeudenalaan, kansainväliseen rikosoikeuteen, jonka aiheuttamien velvoitteiden toimeenpanemisesta nyt käsitellyssä uudistuksessa ensisijaisesti on kysymys. Vaikka kansainvälisen rikostuomioistuimen peruskirjan hyväksymistä ja itse tuomioistuimen perustamista ja toiminnan käynnistymistä on pidettävä tämän historiallisen kehityksen merkittävimpänä kiteytymänä, on tarpeen asettaa se oikeaan asiayhteyteensä. 

Kansainvälisen rikosoikeuden ala ei tällä hetkellä tai tulevaisuudessa tyhjene Rooman perussääntöön. Nyt laadittu mietintö ja sitä seuraava lakiuudistus olisikin oikea paikka ottaa vielä selkeämmin kantaa kansainvälisen rikosoikeuden kentän ja kotoperäisen rikosoikeuden suhteisiin. Vaikka oikeustiede osaltaan pystyy jälkikäteen paikkaamaan näitä ”puutteita” systematisoidessaan lain sisältöä ei sen tuloksilla ei luonnollisestikaan ole samanlaista auktoriteettia ja vaikutusta kuin lailla ja sen esitöillä. Tulevaisuudessa on kiinnitettävä viranomaisten huomiota aihepiiriin ja kannustettava näitä luomaan valmiuksia nyt säädettävien ja jo olemassa olevien säännösten soveltamiseen. Nyt uudistuvat rikosvastuun perusteita koskevat säännökset tulee saattaa tehokkaasti sotilas- ja poliisiorganisaatioissa toimivan henkilöstön tietoon, joita ne ensi sijassa voisivat tulla koskemaan. Myös esitutkinta- ja syyttäjäviranomaisille on järjestettävä asiasta koulutusta. 

Työryhmä onkin työssään ottanut edellä kuvatun osittain huomioon, ja osittain vahvistanut omaksumassaan oikeuslähdeopissa sen ajatuksen (joka tosin sisältyy jo nyt voimassaoleviin rikoslain 11 luvun pykäliin), että myös kansainvälisen (tapa)oikeuden vakiintuneet normit vaikuttavat suoraan Suomen rikoslain mukaan kriminalisoidun käyttäytymisen alaan. Työryhmän työ tukee tätä lähtökohtaa ja se tulisi vielä johdonmukaisemmin viedä läpi nyt kaavaillussa uudistuksessa. Suomen kaltaisen syvän rauhan tilassa olevan, korruptoimattoman ja muutenkin hyvinvoivan maan on oltava asettamassa esimerkkiä ja antamassa signaalia siitä, miten kansainvälisen rikosoikeuden kehitykseen tulisi kotimaista lainsäädäntöä uudistettaessa suhtautua. Lisäksi on huomioitava, että Suomen osallistuessa esimerkiksi kehitteillä olevien EU:n taistelujoukkojen toimintaan ja siten jopa suoranaisiin sotatoimiin yhdessä muiden valtioiden sotilaiden kanssa, mahdollisuus siihen, että nyt puheena olevia normeja joudutaan joskus myös soveltamaan, ei ole enää puhtaan teoreettinen. Onkin toivottavaa, että Suomi olisi edistyksellinen ihmisoikeusrikosten torjunnassa myös kotimaisella kentällä, tässä tapauksessa materiaalisen rikosoikeuden säännöksiä muutettaessa.

2. Kidutusrikosten kriminalisointi

Ehdotus 1: 
Säädetään rikoslain 11:10-12 tunnusmerkistöt seuraavasti

RL 11:10 Kidutus. 
Joka virkamiehenä tai julkista valtaa käyttävänä henkilönä tai tällaisen yllyttämänä, suostumuksella tai hiljaisen hyväksynnän turvin aiheuttaa toiselle voimakasta kipua tai ruumiillista tai henkistä kärsimystä 
1)	saadakseen tämän tai kolmannen henkilön tunnustamaan tai antamaan tietoja, 
2)	rangaistakseen tätä jonkin tapahtuneeksi tiedetyn tai epäillyn teon johdosta, 
3)	pelotellakseen tai painostaakseen tätä tai kolmatta,
4)	tai muuten syrjivässä tarkoituksessa, 
on tuomittava kidutuksesta vankeuteen vähintään yhdeksi ja enintään kymmeneksi vuodeksi.
Kidutukseen syyllistyy myös se virkamies, joka yllyttää 1 momentissa tarkoitetun seurauksen aiheuttamiseen, suostuu siihen tai hyväksyy sen hiljaisesti.
Kidutusta ei ole pelkästään laillisista seuraamuksista tai laillisesta viranomaistoiminnasta johtuva kipu tai kärsimys.
Yritys on rangaistava.

RL 11:11 Törkeä kidutus.
Jos kidutuksessa
1) teko on tehty osana suunnitelmaa tai laajamittaista käytäntöä,
2) aiheutettu kipu tai kärsimys on ollut erityisen voimakasta, pitkäkestoista tai toistuvaa,
3) aiheutetaan kuolema tai vakava ruumiillinen tai henkinen vamma tai sairaus tai,
4) rikos tehdään erityisen raa´alla tai julmalla tavalla,
ja rikos on myös kokonaisuutena arvostellen törkeä, rikoksentekijä on tuomittava törkeästä kidutuksesta vankeuteen vähintään neljäksi vuodeksi tai elinkaudeksi.
		Yritys on rangaistava.

RL 11:12 Ihmisarvon loukkaaminen
Joka virkamiehenä kohtelee valvonnassaan olevaa henkilöä julmalla, epäinhimillisellä, halventavalla tai nöyryyttävällä tavalla, eikä tekoa ole pidettävä vähäisenä, on tuomittava ihmisarvon loukkaamisesta sakkoon tai vankeuteen enintään 2 vuodeksi. 
Yleisperustelut

Suomen kansainvälisoikeudellinen velvoite kriminalisoida kidutus
Velvoite kidutuksen kriminalisointiin kumpuaa kansainvälisten sopimusten velvoitteista, etenkin kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastaisen yleissopimuksen 4 artiklan asettamasta velvoitteesta saattaa sopimuksen määrittelemä kidutus rangaistavaksi teoksi kansallisissa rikoslaeissa. Kyseisessä Suomea velvoittavassa artiklassa säädetään:

“1. Jokainen sopimusvaltio huolehtii siitä, että kaikki kidutusteot ovat sen rikoslain mukaan rikoksia. Sama koskee kiduttamisen yritystä ja kenen tahansa tekemää tekoa, jolla myötävaikutetaan tai osallistutaan kidutukseen.
2. Jokainen sopimusvaltio säätää näistä rikoksista asianmukaiset rangaistukset, joissa on otettu huomioon tekojen vakava laatu. “

Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen (EIOS) kidutuksen kieltoa koskeva 3 artikla on muotoiltu samalla tavoin, joskin se poikkeaa edellisestä tavalla, jolla on konkreettista merkitystä nyt käsiteltävän ehdotuksen kannalta, sillä sen sisältämä kielto on laajempi kuin edellä mainitun nimenomaisen kriminalisointivelvoitteen kattama alue. EIOS:n kielto on muotoiltu seuraavasti:
3 artikla
Kidutuksen kielto
Ketään ei saa kiduttaa, eikä kohdella tai rangaista epäinhimillisellä tai halventavalla tavalla.

YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen (KP-sopimus) kidutusta koskeva 7 artikla sisältää ensimmäisessä virkkeessään lähes identtisen kiellon: 
7 artikla
Ketään ei saa kiduttaa eikä kohdella tai rangaista julmalla, epäinhimillisellä tai halventavalla tavalla. Erityisesti ei ketään saa alistaa ilman hänen vapaata suostumustaan lääketieteelliseen tai tieteelliseen kokeiluun.

Kidutus kuuluu niihin ihmisoikeuksiin, joista ei saa poiketa missään olosuhteissa kuten poikkeustilan tai sodan aikana (KP-sopimuksessa tätä koskeva maininta sisältyy 4 artiklaan ja EIOS:ssä 15 artiklaan). 

Kidutuksen merkitys on tärkeä myös siksi, että se on rikollista toimintaa myös Geneven 1949 neljän yleissopimuksen (SopS 7 – 8/1955) sekä niiden 1977 I ja II lisäpöytäkirjan (SopS 81 – 82/1980) mukaan. Näiden sisältämien säännösten mukaan kidutus on kiellettyä sekä kansainvälisissä aseellisissa selkkauksissa eli valtioiden välisissä sodissa että kansainvälistä luonnetta vailla olevissa aseellisissa selkkauksissa eli sisällissodissa. Tällaisia säännöksiä ovat:
·	Geneven 1949 I – III sopimus (kaikissa sanasanainen teksti) 3 artikla 2 kpl a kohta: ”henkeen ja ruumiilliseen koskemattomuuteen kohdistuvat loukkaukset, erittäinkin murha kaikissa muodoissa, silpominen, julmuutta osoittavat piteleminen ja kidutus;”
·	I sopimuksen 50 artikla
·	II sopimuksen 51 artikla
·	III sopimuksen 130 artikla
·	IV sopimuksen 32 artikla
·	1977 I lisäpöytäkirjan 75 artiklan 2 kpl a kohdan ii alakohta ”kaikenlainen kidutus, olipa se ruumiillista tai henkistä”;
·	1977 II lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kpl a kohta.

Kidutuksen saattaminen rangaistavaksi maiden kansallisessa lainsäädännössä on toteutunut epätyydyttävästi. Esimerkiksi Suomen kanta on perinteisesti ollut, että kidutus tulee ”epäsuorasti” kriminalisoiduksi siten, että sen tarkoittamat teot täyttävät jonkin muun rikoksen kuten pahoinpitelyn tunnusmerkistön. Aiemmassa kirjallisuudessa ja doktriinissa tämän onkin katsottu riittävän. Tämä ns. tavallisiin rikoksiin (erotuksena kansainvälisistä rikoksista) perustuva ajattelumalli on kuitenkin jo rikosoikeuden omista lähtökohdista epätyydyttävä. Tällöin rikosoikeudellisesti relevanttia inhimillisen käyttäytymisen aluetta tarkastellaan ottaen huomioon yksinomaan se, onko menettely kriminalisoitu vai ei. Se, mitä merkityksellisiä erotteluja rikosoikeudellisesti sanktioidun käyttäytymisen alaan tehdään, ja miten näille erotteluille annetaan erilaisia rangaistusarvoja, on kuitenkin yhtä keskeinen kysymys. 

Kidutuksen vastaista yleissopimusta valvova komitea onkin kiinnittänyt useasti Suomen osalta huomiota erillisen kidutuksen kriminalisoinnin puutteeseen. Viimeksi vuonna 2005 komitea on raportissaan (CAT/C/CR/34/FIN) todennut olevansa huolissaan siitä, että komitean aiemmista suosituksista ja Suomen uuden perustuslain säännöksestä huolimatta Suomen rikoslaissa ei ole nimenomaista kidutuksen määritelmää, joka kattaisi kaikki yleissopimuksen 1 artiklan sisältämät elementit. Samassa yhteydessä komitea suosittelee että Suomi säätää nimenomaiset säännökset, jotka kriminalisoivat kaikenlaisen yleissopimuksen 1 artiklan määritelmän mukaisen kidutuksen.

Myös EU:n perusoikeuksia käsittelevä komission asettama asiantuntijaverkosto (E.U. Network of Independent Experts on Fundamental Rights) esitti 25.5.2006 loppupäätelmissään koskien EU-maiden ihmisoikeusvelvoitteita liittyen CIA:n toimintaan Euroopassa, että ottaen huomioon kidutuksen vastaisen yleissopimuksen 4 artiklan velvoitteet, kaikkien EU:n jäsenvaltioiden tulisi tehdä kidutuksesta rikos kansallisessa lainsäädännössään ja turvata siitä riittävät rangaistukset. Tällaisten säännösten tulisi verkoston mukaan heijastaa sopimuksen 1 artiklassa esitettyä määritelmää.

Kidutus ja Suomen lainsäädäntö
Suomen perustuslaki sisältää kidutusta koskevan kiellon. Perustuslain 7 §:n kidutuksen kieltoa koskeva 2 momentin mukaan ketään ei saa tuomita kuolemaan, kiduttaa eikä muutoinkaan kohdella ihmisarvoa loukkaavasti. Lainkohdan esitöissä todetaan kyseisen lainkohdan vastaavan aiemmin perusoikeusuudistuksen yhteydessä säädettyä mm. kidutusta koskevaa lainkohtaa. Tämän perusteluissa (HE 309/1993) on todettu, että ”kidutuksen kiellon nimenomainen maininta perustuslaissa korostaa sitä, ettei tätä erittäin vakavaa henkistä tai fyysistä kärsimystä aiheuttavaa kohtelua tule sallia missään olosuhteissa.” Kidutuksen kiellon liittymä ihmisoikeusvelvoitteisiin käy ilmi esityksen seuraavasta lausumasta: ”Säännös vastaa kansainvälisten ihmisoikeussopimusten määräyksiä siitä, ettei ketään saa kiduttaa eikä kohdella tai rangaista julmalla, epäinhimillisellä tai halventavalla tavalla (esim. kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 7 art. ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 art.).”

Rikoslaki
Suomen rikoslaki sisälsi aiemmin tunnustukseen kiduttamista koskevan tunnusmerkistön, mutta se poistettiin rikoslain kokonaisuudistuksen yhteydessä, sillä sen katsottiin olevan päällekkäinen esimerkiksi pahoinpitelyn ja pakottamisen tunnusmerkistöjen kanssa (HE 94/1993 s.103). Tämän lisäksi on huomattava, että Suomen rikoslaki on periaatteessa jo sovellettavissa kidutuksen kieltävän yleissopimuksen tarkoittamiin tekoihin missä päin maailmaa tahansa, sillä se kuuluu rikoslain tunnistamiin ns. kansainvälisiin rikoksiin. Sen sijaan kidutuksen tunnusmerkistöä rikoslaki ei nykyisellään tunne. Tämäkin osoittaa nykyisen oikeustilan epätyydyttävyyden. Suomen rikoslakia siis sovelletaan kidutukseen, mutta vastaavaa säännöstä ei löydy itse materiaalisesta oikeudesta.

Uusi lähestymistapa?
Kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännön ratifiointia valmisteltaessa (HE 161/2000) perussäännön velvoitteiden ei katsottu edellyttävän sillä hetkellä materiaalisen rikosoikeuden sisällön laajaa muuttamista, sillä perussäännön kattama kriminalisoidun käyttäytymisen ala tulisi, kuten kidutus, katetuksi ”epäsuorasti” muiden rikostunnusmerkistöjen kautta. Nyt käsillä oleva mietintö kuitenkin merkitsee selkeää asenteiden muuttumista. Sopimusvelvoitteita (tässä tapauksessa ICC:n perussäännön aiheuttamia) ei enää tulkita minimalistisesti, vaan pyritään ottamaan niiden sisältö vakavasti ja edistämään niiden tavoitteita myös rikoslainsäädäntöä muuttamalla.

Ei olekaan mitään syytä, miksi tämän myönteisen asennemuutoksen ei tulisi heijastua myös kidutusta koskevaan kriminalisointipäätökseen. Edellä kuvatun asennemuutoksen heijastumisesta kidutusta koskevaan keskusteluun onkin jo myönteisiä viitteitä, sillä Suomi on vuonna 2005 suullisesti vakuuttanut YK:n kidutuksen vastaiselle komitealle harkitsevansa kidutuksen sisällyttämistä rikoslakiin, mistä se onkin jo saanut komitealta kiitosta (CAT/C/CR/34/FIN). 

Viimeaikaisen kehityksen, etenkin ns. ”terrorismin vastaisen sodan”, huomioon ottaen olisi juuri kidutuksen kohdalla tarvetta lähettää vahva viesti niin kotimaassa kuin kansainvälisesti siitä, että Suomi sanoutuu irti kidutuksen käytöstä esimerkiksi rikostutkinnan välineenä kaikissa tilanteissa. Muun muassa Eduskunnan apulaisoikeusasiamies Jukka Lindstedt on kiinnittänyt huomiota kyseisessä “sodassa” tapahtuneisiin kansainvälisen oikeuden loukkauksiin, kuten kidutuksen kiellon rikkomiseen. (Eduskunnan oikeusasiamiehen kertomus vuodelta 2005, s. 21). Säätämällä kidutus erillisenä säännöksenä rangaistavaksi tuodaan esille sen erityinen moitittavuus ja sen demokraattisen yhteiskunnan perusperiaatteiden vastaisuus.

Kiduttamisesta pidättäytyminen onkin demokraattisen oikeusvaltion viranomaisten toiminnan niin itsestään selvä lähtökohta, että on suorastaan hämmästyttävää, ettei sitä ole vielä lainsäädäntöön sisällytetty. Viranomaisia kohtaan tunnettu julkinen luottamus rakentuu odotukselle näiden toiminnan asianmukaisuudesta, ja Suomessa tällaisen kiellon noudattamisen voisi sanoa olevan sanomattakin selvää. Onkin vaikea löytää argumentteja sen puolesta, miksi perustuslakiin kirjatun kidutuksen kiellon ei tulisi saada vaikutuksia myös rikoslain konkreettisten kieltojen ja niihin liitettävien ankarien rangaistusten muodossa.

Edellä kuvatuilla perusteilla ehdotetaan, että kidutusta koskeva nimenomainen kielto sisällytetään rikoslakiin. Lähtökohdaksi ehdotettavissa kriminalisoinnissa on otettava edellä mainittu kidutuksen vastaisen yleissopimuksen määritelmä. 

Yksityiskohtaiset perustelut

Kidutuksen vastainen yleissopimus lähtökohtana
Kidutuksen määritelmä, joka tulisi ottaa rikoslaissa mainittavan kiellon lähtökohdaksi, esitetään kidutuksen ja muun julman, epäinhimillisen tai halventavan kohtelun tai rangaistuksen vastaisessa yleissopimuksessa ja sen 1 artiklan 1 kohdassa:

Tässä yleissopimuksessa "kidutuksella" tarkoitetaan kaikkia tekoja, joilla aiheutetaan jollekulle tahallisesti kovaa kipua tai kovaa joko henkistä tai ruumiillista kärsimystä tietojen tai tunnustuksen saamiseksi häneltä tai kolmannelta henkilöltä, hänen rankaisemisekseen teosta, jonka hän tai kolmas henkilö on tehnyt tai epäillään tehneen, hänen tai kolmannen henkilön pelottelemiseksi tai pakottamiseksi taikka minkälaiseen tahansa syrjintään perustuvasta syystä, kun virkamies tai muu virallisessa asemassa toimiva henkilö aiheuttaa sellaista kipua tai kärsimystä, yllyttää tai suostuu niiden aiheuttamiseen tai hyväksyy sen hiljaisesti. Kidutusta ei ole sellainen kipu tai kärsimys, joka saa alkunsa pelkästään laillisista seuraamuksista, joko niihin kuuluvana tai niihin liittyvänä. 

Kidutuksen kiellon sisältävän tunnusmerkistön voidaan yllä kuvattujen kansainvälisten velvoitteiden valossa katsoa edellyttävän seuraavien elementtien sisällyttämistä:
1. teon on oltava tahallinen
2. teon on aiheutettava kovaa kipua tai ruumiillista tai henkistä kärsimystä
3. teon motiivina on oltava 
- tietojen saaminen kidutettavalta tai kolmannelta henkilöltä
- tunnustuksen saaminen häneltä tai kolmannelta henkilöltä
- kidutettavan rankaiseminen teosta jonka hän tai kolmas henkilö on tehnyt tai epäillään tehneen
- kidutettavan tai kolmannen henkilön pelotteleminen tai painostaminen 
- minkälainen tahansa syrjintään perustuva syy
4. varsinaisen kidutusrikoksen tekijän, siihen yllyttävän tai hiljaisen hyväksynnän antavan henkilön on oltava virkamies tai muu virallisessa asemassa toimiva henkilö tai tällaisen yllytyksestä, suostumuksella tai hiljaisen hyväksynnän turvin toimiva henkilö
5. kidutukseksi ei tule katsoa pelkästään laillisista seuraamuksista johtuvaa kipua tai kärsimystä

I. Tahallisuus
Tässä tahallisuudella tarkoitetaan yleistä rikosoikeudellista tahallisuutta.

II. Aiheutettu seuraus
Kidutukseen sisältyvät varsinaiset teot edellyttävät kivun tai voimakkaan fyysisen tai henkisen kärsimyksen aiheuttamista. Kivun osalta kyseeseen tulevat etenkin erilaiset fyysisen väkivallan muodot. Henkinen kärsimys tarkoittaa esimerkiksi vakavan unenpuutteen, erilaisten uhkausten esittämisen, aistien toiminnan tai aistiärsykkeiden vastaanottamisen pitkäaikaisen estämisen. Kidutuksen tarkoittama menettely voidaan toteuttaa myös kidutuksella uhkaamisella. Fyysinen kärsimys tarkoittaa esimerkiksi voimakkaan pahoinvoinnin aiheuttamista lääkkeillä tai erilaisilla välineillä. Kidutuksessa tarkoitetun seurauksen aiheuttamisen erilaisia mahdollisia tekotapoja ei ole tarpeen kasuistisesti listata. Olennaisempaa on aiheutetun seurauksen luonne ja motiivit. On kuitenkin syytä huomioida, että YK:n perustamien ad hoc -rikostuomioistuinten käytännön mukaan raiskaus voi olla kidutuksen tunnusmerkistön täyttävä teko. Raiskaus ei tyhjentyisi rikoslain 20 luvun 1§:n tunnusmerkistöön vaan sisältäisi myös esimerkiksi rikoslain 20 luvun 4§:n tarkoittaman pakottamisen seksuaaliseen tekoon. Tunnusmerkistössä mainittua ”voimakkuuden” kriteeriä tulee arvioida kokonaisuutena ottaen huomioon menettelyn kesto, sen ruumiilliset ja henkiset vaikutukset, uhrin sukupuoli, ikä ja terveydentila.

III. Teon motiivit
Kidutuksen ydinalue koskee tilanteita, jotka liittyvät erilaisten rikosten selvittämiseen tai niistä tuomittuihin rangaistuksiin. Kyseeseen tulevat ensi sijassa esitutkintaviranomaisten tai vankeinhoidon viranomaisten tai muun vastaavan tahon toiminnassa tapahtuneet räikeät väärinkäytökset. Kidutettava henkilö voi olla se, jolta tietoja tai tunnustusta yritetään saada, tai joka on tehnyt sen rikoksen tai muun teon, josta häntä halutaan rankaista, mutta tämä ei ole välttämätöntä. Teon ei tarvitse olla varmuudella näytetty tapahtuneen, jotta sen johdosta tehty teko voisi täyttää tunnusmerkistön. Pelkkä epäily riittää. Lausunnossa ehdotetussa tunnusmerkistössä tarkoitettu pelottelu tarkoittaa pelon aiheuttamista kivun tai kärsimyksen aiheuttamisella. ”Muu syrjivä tarkoitus” ei ole tarkoitettu avoimeksi säännökseksi. Johtoa syrjivälle tarkoitukselle voidaan hakea rikoslain syrjintää koskevasta säännöksestä. Syrjinnällä tarkoitetaan tässä tekoja, joiden tarkoituksena on kohdistaa kipu tai kärsimys henkilöön rodun, kansallisen tai etnisen alkuperän, ihonvärin, kielen, sukupuolen, iän, perhesuhteiden, sukupuolisen suuntautumisen tai terveydentilan taikka uskonnon, yhteiskunnallisen mielipiteen, poliittisen tai ammatillisen toiminnan tai muun näihin rinnastettavan seikan perusteella.

IV. Tekijäpiiri
Kidutuksen tekijäpiiri on rajattava julkista valtaa käyttäviin. Edellä kuvatussa tunnusmerkistössä kidutuksen kieltävän yleissopimuksen määritelmää on noudatettu siten, että sovelletaan rikoslaissa käytettävää, asiallisesti hallinto-oikeudellista virkamieskäsitettä vastaavaa virkamiehen määritelmää. Rikoslaissa tarkoitetaan virkamiehellä rikoslain 40 luvun 11§ 1 momentin 1 kohdan mukaan: 
henkilöä, joka on virka- tai siihen rinnastettavassa palvelussuhteessa valtioon, kuntaan taikka kuntayhtymään tai muuhun kuntien julkisoikeudelliseen yhteistoimintaelimeen, eduskuntaan, valtion liikelaitokseen taikka evankelisluterilaiseen kirkkoon tai ortodoksiseen kirkkokuntaan tai sen seurakuntaan tai seurakuntien yhteistoimintaelimeen, Ahvenanmaan maakuntaan, Suomen Pankkiin, Kansaneläkelaitokseen, Työterveyslaitokseen, kunnalliseen eläkelaitokseen, Kuntien takauskeskukseen tai kunnalliseen työmarkkinalaitokseen.

Määritelmä on huomattavan laaja, ja riittää kattamaan ne ryhmät, jotka ylipäätään voisivat tulla kyseeseen rikoksen mahdollisina tekijöinä. Lisäksi on paikallaan ottaa mukaan ne ryhmät, jotka voivat esimerkiksi avustaa virkamiehiä julkisen vallan käyttöä edellyttävissä tehtävissä. Niinpä momentissa on mainittu myös julkista valtaa käyttävät henkilöt. Tämä käsite on rikoslain 40 luvun 11§:n 1 momentin 5 a) -kohdassa määritelty tarkoittamaan:

sitä, jonka tehtäviin lain tai asetuksen nojalla kuuluu antaa toista velvoittava määräys tai päättää toisen edusta, oikeudesta tai velvollisuudesta taikka joka lain tai asetuksen nojalla tehtävässään tosiasiallisesti puuttuu toisen etuun tai oikeuteen, sekä

On perusteltua käyttää tässä yhteydessä vain a)-kohdan määritelmää, sillä b) –kohdassa tarkoitetaan lähinnä erilaisten päätösten valmisteluun ja suunnitelmien tekemiseen osallistuvia henkilöitä. On huomattavaa, että kidutukseen syyllistyy myös se, joka viranomaisen yllytyksestä tai suostumuksella tai hiljaisen hyväksynnän turvin aiheuttaa toiselle voimakasta kipua tai henkistä tai fyysistä kärsimystä. Yllytyksellä tarkoitettaisiin rikoslain 5 luvun 5§:ssä tarkoitettua rikosoikeudellista yllytystä. Suostumus merkitsisi nimenomaista suostumusta, lähinnä tiedusteluun vastaamista kirjallisesti tai suullisesti. Hiljainen hyväksyntä puolestaan tarkoittaisi tilanteita, joissa virkamies tai julkista valtaa käyttävä henkilö havaitsee kidutuksen olevan käynnissä, mutta esimerkiksi pysymällä passiivisena ja poistumalla paikalta osoittaa hyväksyvänsä kidutuksen. Näin ollen myös syystä tai toisesta kidutukseen osallistuva henkilö, joka toimii virkamiehen tai tässä tarkoitetun julkista valtaa käyttävän henkilön hyväksynnällä, voi myös syyllistyä kidutukseen.

V. Laillisista seuraamuksista johtuva kipu ja kärsimys
Kaikki kärsimystä aiheuttava viranomaistoiminta ei ole kidutusta. Rikosoikeudellisen rangaistuksen yksi varsinainen tarkoitus on juuri kärsimyksen aiheuttaminen. Normaalista viranomaistoiminnasta tai seuraamuksista koituva kipu tai kärsimys ei ole kidutusta. On huomattava, että kyseisellä standardilla viitataan nimenomaan kansainvälisessä katsannossa legitiimiin menettelyyn, ei vain laillisuuteen kansallisen lainsäädännön puitteissa.

Kidutuksen kiellon ydinsisältö on, että sitä ei voida punnita muita intressejä vastaan. Esimerkiksi vakavien rikosten estäminen ei oikeuta kiellon rikkomista. Tämä edellyttää myös sitä, että esimerkiksi hätävarjeluun tai pakkotilaan ei tehokkaasti voida vedota. Yksittäisten tapausten piirteet voidaan riittävästi ottaa huomioon rangaistusta mitattaessa.

Törkeä kidutus 
Kvalifiointiperusteiden luettelossa on huomioitu kidutuksen törkeimpien muotojen samankaltaisuus ydinrikosten kanssa. Niinpä erityisen laajamittainen kidutus olisi yksi kvalifiointiperuste. Muissa kohdissa on pahoinpitelyrikosten kvalifioinnista johtoa hakemalla muotoiltu lista niistä perusteista, joilla kokonaisarvostelun ohella teko voitaisiin luokitella törkeäksi kidutukseksi.

Ihmisarvon loukkaaminen
Kuten muissakin 11 luvun rikoksissa, myös kidutuksen kohdalla on tarpeen säätää kvalifioitu tunnusmerkistö heijastamaan lainkin tasolla vakavuusasteeltaan erilaisia rikoksia. Sen sijaan ”lievän kidutuksen” tunnusmerkistö ei ole tarpeen, sillä perustunnusmerkistö sisältää edellytyksen, että aiheutetun seurauksen tulee olla ”voimakas”.  Myöskään YK:n kidutuksen vastaisen yleissopimuksen kriminalisointivelvoitteet eivät edellytä tällaisten tekojen kriminalisointia. Ne tulisivat edelleen katetuiksi normaaleina virkarikoksina tai esim. pahoinpitelyrikoksina.

Sen sijaan perustuslain sisältämä kidutuksen kielto edellyttää suojan laajentamista myös muuhun tuomittavaan menettelyyn kuin kidutukseen. Myös Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen (EIOS) sisältämän kiellon mukaan kiellettyä on epäinhimillinen ja halventava kohtelu (tämä erotuksena kidutuksen vastaisen yleissopimuksen nimenomaisesta kriminalisointivelvoitteesta). Siksi ehdotetaankin, että rikoslakiin sisällytetään myös näitä tilanteita koskeva kriminalisointi. Tarkoituksena olisi siis kattaa ne teot, jotka eivät täytä kidutuksen tunnusmerkistöä, mutta ovat perustuslain ja ihmisoikeusvelvoitteiden mukaan kiellettyjä. 

Euroopan neuvoston ihmisoikeustuomioistuimen (EIOT) käytäntö kattaa kidutuksen lisäksi myös muun epäinhimillisen ja halventavan kohtelun. Tämä on hyödyllistä nyt esitettävien tunnusmerkistöjen tulkinnan kannalta siksi, että kaikki viranomaisten suorittamat epäasianmukaiset toimenpiteet eivät suinkaan ole kidutusta. Toisaalta EIOS:n tulkintakäytäntö ei ole suoraan hyödynnettävissä, sillä siinä kidutusta ja muuta epäinhimillistä kohtelua tarkastellaan usein yhtenä kokonaisuutena. Kidutuksen ja muun epäinhimillisen kohtelun sekä epäinhimillisen ja näiden tunnusmerkistöjen valossa sallitun kohtelun rajan vetämiseksi tuosta käytännöstä voidaan kuitenkin vetää tiettyjä johtopäätöksiä. EIOT  on esimerkiksi todennut eräässä kritisoidussa ratkaisussaan, että tietyt aisteihin liittyvät menetelmät (sensory deprivation) terroristiepäiltyjen kuulustelun yhteydessä eivät olleet niin vakavia, että olisivat ylittäneet kidutuksen kynnyksen. Sen sijaan useita päiviä kestäneiden kuulustelujen yhteydessä esitetyt uhkaukset, pahoinpitelyt, nöyryytykset ja seksuaalinen väkivalta ylittivät tuon kynnyksen. EITO on myös todennut, että sopimuksen tulkinta on luonteeltaan dynaamista, ja muuttuvat käsitykset ihmisoikeuksien merkityksestä viranomaistoiminnassa tulee ottaa huomioon. 

Tunnusmerkistöön liittyy rajoitus, jonka mukaan vähäiset rikkomukset rajautuisivat tunnusmerkistön ulkopuolelle. Tämä vastaisi EIOT:n tulkintakäytäntöä. EIOT on todennut, että ollakseen EIOS:n tarkoittamaa halventavaa menettelyä, sen on ylitettävä tietty vakavuusaste ja sisältää sellainen nöyryytyksen elementti, joka ei liity normaaleihin oikeudellisiin rangaistuksiin. Tämän vähimmäisasteen ylittymistä tulee arvioida kokonaisuutena ottaen huomioon menettelyn kesto, sen ruumiilliset ja henkiset vaikutukset ja joissain tapauksissa sellaisia tekijöitä kuten uhrin sukupuoli, ikä ja terveydentila. Sama arvio koskee kidutuksen edellyttämän vakavuuden kynnyksen ylittymisen arviointia.

EIOT on todennut kohtelun olevan ”epäinhimillistä”, koska se on ollut ennalta suunniteltua, sen kesto mitattiin tunneissa ja aiheutti ruumiillisia vammoja tai vahvaa kärsimystä. Menettely voi puolestaan olla ”halventavaa” mikäli se aiheuttaa uhrissa pelkoa, ahdistusta ja alemmuudentunnetta jotka voivat aiheuttaa nöyryytystä tai alentamista. EIOT on kuitenkin korostanut, että menettelyn tulee joka tapauksessa ylittää sen väistämättömän kärsimyksen ja nöyryytyksen elementin, mikä normaaleihin rangaistuksiin ja legitiimiin menettelyyn liittyy. Joissain tilanteissa EIOT on todennut, että vankiloiden räikeä ylikuormitus tai muuten ala-arvoiset olot voivat myös joissain tilanteissa olla epäinhimillistä kohtelua. Myös suostumuksen vastaiset lääketieteelliset kokeet, valvonnassa olevien ruumiillinen kuritus, liiallinen voimankäyttö viranomaistoiminnassa sekä rotuerottelu voivat ääritapauksissa olla epäinhimillistä kohtelua.

On huomattava, että ehdotetun säännöksen tekijäpiiri on rajoitetumpi kuin kidutuksen ja törkeän kidutuksen.

Rangaistusasteikoista
Kidutuksen asteikot ehdotetaan noudattelevan ankaruudeltaan sotarikoksiin ja rikoksiin ihmisyyttä vastaan ehdotettuja. YK:n kidutuksen vastainen komitea ei ole ottanut varsinaista linjaa sen suhteen, mikä olisi sopiva rangaistusasteikko. Sen käytännöstä on kuitenkin kirjallisuudessa vedetty johtopäätös, että noin kuuden ja kahdenkymmenen vuoden välille sijoittuva skaala olisi sopiva. Ottaen huomioon suomalaisten tuomioistuinten taipumuksen käyttää asteikon alapäätä sekä suomalaisen elinkautisen rangaistuksen todellisen keston, nyt ehdotetut rangaistusmaksimit eivät ole liiallisia. Yksittäisen tapauksen olosuhteet voidaan riittävästi ottaa huomioon rangaistuksen määräämistä koskevien säännösten nojalla.

Huomioita liittyen kidutuksen kiellon sijoittumisesta rikoslakiin

Kidutuksen suhde muihin rikoslain 11 luvun kriminalisointeihin
Kidutus ei sisällä sellaista ”kontekstielementtiä”, joka tekisi siitä vastaavalla tavalla kansainvälistä oikeutta koskevan kuin muut nyt käsitellyt rikokset. Koska kyse ei ole ns. ydinrikoksesta, voitaisiin katsoa, että abstraktilla tasolla kyse ei ole yhtä vakavasta teosta kuin muissa nyt säädettäväksi ehdotetuissa tunnusmerkistöissä. Se ei myöskään itsenäisenä tekona kuulu kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan, vaan ainoastaan yhtenä mahdollisena tapana, jolla varsinainen ydinrikos voidaan toteuttaa. 

Kidutus on ICC:n perussäännössä sekä nyt käsillä olevassa esityksessä kriminalisoitu yhtenä tekona, jolla rikokseen ihmisyyttä vastaan tai sotarikokseen voi syyllistyä. Näillä on kuitenkin joitakin eroja. Rikoksena ihmisyyttä vastaan kidutuksesta puuttuu sen tunnusomaisin elementti eli vaatimus tietystä tarkoituksesta, jossa itse fyysinen teko tehdään. Näin ollen esimerkiksi siviilien sattumanvaraiset ja sadistisessa tarkoituksessa tehdyt teot tulevat myös kyseeseen. Määritelmä ei myöskään edellytä viranomaisen osallisuutta tai myötävaikutusta. Niinpä esimerkiksi aseellisten ryhmien rauhan aikana suorittamat teot voisivat myös tulla rangaistaviksi rikoksina ihmisyyttä vastaan, mutta eivät kidutuksena yleissopimuksessa ja tämän lausunnon ehdotuksen tarkoittamassa mielessä. Samaa koskee siviilien tekoja vaikka niillä ei olisi viranomaisten hyväksyntää, jos ne kuitenkin ovat osa laajamittaista tai suunnitelmallista hyökkäystä siviiliväestöä kohtaan. Rikoksena ihmisyyttä vastaan kidutuksen rajoituksena puolestaan on, että kidutuksen kohteena on oltava säilössä tai valvonnassa oleva henkilö. 

Sotarikoksena kidutus määritellään hieman eri tavalla kuin rikoksena ihmisyyttä vastaan. Rikosmääritelmien tulkintaohjeiden mukaan edellytetään, että kivun tai kärsimyksen aiheuttaja toimii niissä tarkoituksissa, jotka kidutuksen vastaisessa yleissopimuksessa on mainittu. Suoraa viittausta sopimuksen määrittelyyn ei ole, joten sotarikoksenkaan kohdalla ei edellytetä, että tekijä olisi viranomainen tai toimisi viranomaisen suostumuksella. Sotarikoksen määritelmässä ei tulkintaohjeiden mukaan myöskään edellytetä, että henkilö olisi tekijän valvonnassa. Sotarikoksena kielletään myös muita epäinhimillisen ja halventavan kohtelun muotoja, jotka eivät kuitenkaan ole kidutusta kidutuksen vastaisen yleissopimuksen tarkoittamassa mielessä. 

Rikoslain 11 lukuun sisällytettäisiin siis ehdotetun mukaisesti useita erilaisia kidutuksen määritelmiä. Ottaen huomioon niiden vaihtelevan identiteetin, tämä on täysin perusteltua. Esimerkiksi kidutuksen yksi keskeinen piirre itsenäisenä rikoksena on, että se tehdään julkisen vallan käyttöön liittyvässä tilanteessa. Muiden rikosten tunnusmerkistöön tällaista rajoitusta ei taas ole syytä sisällyttää.

Suojeluobjekti ja sijoittuminen rikoslain systematiikkaa
Kidutus sisältää elementtejä eri rikostyypeistä. Yhtäältä sillä pyritään suojaamaan luottamusta viranomaistoimintaan; toisaalta taas oikeushyvänä on niiden henkilöiden henkilökohtainen koskemattomuus, jotka kidutuksen uhriksi joutuvat. Näin ollen aiemmin rikoslain 11 luvussa vallinnut asetelma, jossa katsottiin suojeluobjektiksi lähinnä yliyksilölliset oikeushyvät, jolloin yksittäisiä henkilöitä koskevat teot käsiteltäisiin esimerkiksi pahoinpitelyinä tai henkirikoksina, ei ole tarpeellinen. Tästä seuraa esimerkiksi se, että yksittäisen kidutusteon kohteeksi joutunut henkilö on kyseistä rikosta koskevassa oikeusprosessissa asianomistaja. 

3. Rikoslain 11 luku 

3.1. Otsikko
Ehdotus 2:
Luvun ehdotettu otsikko tulisi muuttaa takaisin muotoon “Ihmisoikeusrikoksista”.

Perustelut
Ehdotettu rikoslain 11 luvun otsikko ”rikoksista kansainvälistä oikeutta vastaan” on laajempi kuin entinen. On kuitenkin pidettävä mielessä, että muuallakin rikoslaissa on tunnusmerkistöjä, jotka voidaan lukea rikoksiin (myös) kansainvälistä oikeutta vastaan, kuten esimerkiksi rahanväärennösrikokset, huumausainerikokset, merirosvous, ilma-aluksen kaappaukset, aluskaappaukset, kansainvälistä suojelua nauttivaan henkilöön kohdistunut tahallinen surmaaminen, pahoinpitely ja vapaudenriisto, panttivangin ottaminen sekä tietyt terrorismitarkoituksessa tehdyt teot. Vastaisuudessa on tämän vuoksi nykyistä tarkemmin harkittava, mihin uudet kansainvälistä oikeutta vastaan tehtävät rikokset sijoitetaan rikoslaissa. Tärkeintä on kuitenkin se, että nyt uudistuksen kohteena olevat rikostunnusmerkistöt ainakin säilyvät myös uudessa RL 11 luvussa.

Amnestyn mielestä kuitenkin alkuperäistä termiä “ihmisoikeusrikokset” on pidettävä kuvaavana ja onnistuneena. Se olisi paremmin kuvannut sitä, mistä luvussa on asiallisesti ottaen kysymys. Luku kattaa paitsi ns. kansainväliset ydinrikokset, myös paljon muuta. Esimerkiksi sitä, että henkilöä ei oteta asiakkaaksi ravintolaan perinneasun vuoksi tai muuten syrjivästi, ei parhaiten luonnehdi sen nimeäminen rikokseksi kansainvälistä oikeutta vastaan. Tämänkaltaiset teot on luontevammin ymmärrettävissä luonnehtimalla niitä ihmisoikeusrikoksiksi. Muutenkin termi on pedagogisesti osuvampi. 

Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seura tähdentää, että oman aikamme humanitaarisen oikeuden tärkeimpiä tehtäviä on suojella ihmisiä poikkeusoloissa eli kysessä olisi ihmisoikeudet aseellisissa selkkauksissa. Pääpaino on ollut etenkin omien asevoimien valtaan joutuneiden vastapuolen eli vihollisen ihmisten inhimillisessä kohtelussa. Sen sijaan ihmisoikeussopimuksissa olevien normien painopiste on ollut omien kansalaisten oikeuksien turvaaminen etenkin rauhanomaisissa oloissa. Jotkut tutkijat katsovat molempien mainittujen kansainvälisen oikeuden osa-alueiden muodostavan yhden ja saman osa-alueen, josta käytetään jompaakumpaa nimitystä. Molempien näiden mainittujen osa-alueiden sopimusteksteissä onkin paljon yhteistä ainesta; jopa lähes samasanaisesti. Tosiasiallisesti tässä uudistuksessa on kyseessä kuitenkin ensisijassa ihmisoikeuksien turvaamisesta, vaikka ne kansainvälisessä oikeudessa onkin eri tilanteiden osalta suojattu oikeudellisesti eri sopimusjärjestelmin. Siksi entinen otsikko ”ihmisoikeusrikokset” kattaa myös sotarikokset ja on osuvampi kuin ehdotettu uusi otsikko.

Asiallisesti ottaen mietinnössä ehdotettu otsikko on harhaanjohtava siksi, että se antaa käsityksen siitä, että suojelun kohteena olisivat vain kansainvälisen oikeuden normit. On kuitenkin selvää, että nämä kansainvälisen oikeuden normit ovat syntyneet ja saaneet uutta nostetta nimenomaan ihmisoikeuksien merkityksen kasvun myötä. Ajatus siitä, että kyse olisi valtioiden välisistä suhteista ja siitä, mikä kansainvälisen oikeuden perinteisiä subjekteja eli valtioita velvoittaa, ei ole asianmukainen. Esimerkiksi humanitaarisen oikeuden ja pakolaisia koskevien oikeussäännöstöjen tarkoituksena on nimenomaan suojata yksittäisiä ihmisiä poikkeusoloissa. 

Luvun ehdotettu otsikointi voi myös johtaa ajattelemaan, että esimerkiksi yksittäisten rikosten uhrit eivät ole asianomistajia ja heillä ei olisi asianomistajille kuuluvia oikeuksia, kuten oikeutta syytteen nostamiseen, syyttäjän syytteestä poikkeavan rangaistusvaatimuksen esittämiseen ja vahingonkorvaukseen. Tältä väärinkäsitykseltä on syytä välttyä.

3.2 Joukkotuhonta
Ehdotus 3:
Joukkotuhonnan (RL 11:6) määritelmä säilytetään ennallaan, mutta siirretään ehdotetun mukaisesti luvun ensimmäiseksi pykäläksi.

Perustelut
Mietinnössä ehdotetaan joukkotuhonnan tunnusmerkistön muuttamista. Säännöksen tekotapaa koskeva avoin kohta “muulla vastaavalla tavalla olennaisesti huonontaa ryhmän elinehtoja” ehdotetaan poistettavaksi ja korvattavaksi sanonnalla “asettaa ryhmälle sellaisia elinehtoja, joista voi aiheutua ryhmän häviäminen kokonaan tai osittain. Toisin kuin perusteluissa annetaan ymmärtää, nämä eivät vastaa toisiaan. Esimerkiksi ns. kulttuurinen joukkotuhonta (cultural genocide), jossa pyritään tuhoamaan jokin kulttuuri ilman fyysistä puuttumista esimerkiksi estämällä uskonnon harjoittaminen, poistuisi näin mahdollisten tekotapojen luettelosta. Tekotapa on ollut kansainvälisesti ongelmallinen, mutta syytä sille miksi sen ei edelleen tulla olla Suomessa mahdollinen tekotapa, ei ole.

Joukkotuhonnan määritelmän rajoittamiselle vastaamaan paremmin perussääntöä ei ole johdettavissa tukea legaliteettiperiaatteesta. On otettava huomioon, että henkilön mahdollisuus saada selville kriminalisoidun käyttäytymisen ala on vain periaatteen yksi aspekti, ja tulee kyseeseen lähinnä lievissä, hallinnollistyyppisissä rikoksissa. Rikosoikeuden ydinalueella, jonne joukkotuhonta raskaimpana ajateltavissa olevana rikoksena kuuluu, periaatteen tämä merkitys ei ole yhtä suuri. Ne tilanteet, joissa normi tulisi sovellettavaksi, ovat niin selkeästi sanktioituja, että pelkästään avoimen tekotavan aiheuttama epävarmuustekijä ei ole riittävä argumentti supistamaan pykälän alaa. Avoimen tekotavan sisällyttäminen mahdollistaisi myöhemmän kansainvälisen kehityksen huomioonottamisen asianmukaisesti, sillä sen adressaattina ovat lähinnä lakia soveltavat viranomaiset. Avoin tekotapa mahdollistaisi tietyn välttämättömän liikkumavaran esitutkinta-, syyteharkinta- ja tuomioistuinvaiheessa.

Ehdotuksen maininta siitä, että perussäännön tulkintaohjeet tulee ottaa huomioon kotimaisia pykäliä tulkittaessa, on tervetullut, ja tätä elementtiä tulisi korostaa laajemminkin. Samaten liitännäisyys kansainväliseen rikosoikeuteen tulee ottaa huomioon maininnalla siitä, että kansainvälisten tuomioistuinten käytäntö ja perussäännöt tulisi myös ottaa huomioon tulkinnassa.

3.3 Rikokset ihmisyyttä vastaan
Ehdotus 4:
Lisätään rikoksia ihmisyyttä vastaan koskevan säännöksen 6) -kohdaksi: ”6) muulla vastaavalla tavalla aiheuttaa suurta kärsimystä tai vaikean ruumiillisen vamman tai vahingoittaa henkistä tai ruumiillista terveyttä,”

Perustelut
Rikoksissa ihmisyyttä vastaan tulisi noudattaa samaa avointa muotoilua ja sisällyttää määrittelemätön tekotapa säännökseen, kuten Rooman perussäännössä ja ehdotetussa sotarikosmääritelmässä on tehty. Muuten ehdotettu säännös, seuratessaan tuomioistuimen perussääntöä, on selkeä ja hyvä lähtökohta. Lainsäädännön keskeisin puute tulee näin katetuksi.

Tekotapa ei muodostu liian avoimeksi, sillä perussäännön mukaan kyseeseen tulevat vain samanlaatuiset teot. Tällä tarkoitetaan etenkin tekojen vakavuutta. Mietinnössä ehdotetun muotoilun johdosta säännös ei kattaisi esimerkiksi erityisen raakoja pahoinpitelyjä tai lääketieteellisiä kokeita, jotka epäilemättä tulisivat perussäännön mukaan katetuiksi. Tällainen avoin tekotapa on sisällytetty myös ICTY:n ja ICTR:n perussääntöihin. Ehdotetun säännöksen kohta 5, jossa vainon ei edellytetä liittyvän joukkotuhontaan, rikokseen ihmisyyttä vastaan tai sotarikokseen, on tervetullut lisä.

3.4 Sotarikokset
Ehdotus 5: 
Ehdotetun RL 11:5 14)- kohdassa ehdotettu alle 15-vuotiaita koskeva sotilaiksi ottamista tai värväämistä koskeva kriminalisointi tulisi ulottaa alle 18-vuotiaisiin. 

Perustelut
Tämä olisi perusteltua lapsen oikeuksien sopimuksen (SopS 59 – 60/1991) sekä erityisesti sen lasten osallistumisesta aseellisiin selkkauksiin tehdyn valinnaisen pöytäkirjan (SopS 30 – 31/2002) määräysten vuoksi. Suomi ja valtaosa maailman valtioista ovat näissä sopimuksissa osapuolina ja velvoitteet pitäisi myös näiden osalta ottaa kansalliseen lainsäädäntöön.

Muita havaintoja sotarikoksia koskien
Sotarikoksia koskevat säännökset ovat edistyksellisiä, sillä ne eivät tee eroa kansainvälisten ja ei-kansainvälisten konfliktien välille. Amnesty International on ollut erottelun poistamisen kannalla jo pitkään. Samaten avoimen tekotavan sisällyttäminen on perusteltu, juuri niistä syistä jotka esityksessä on mainittu. Toisaalta säännöksen sanamuodon ja perustelujen välillä näyttäisi olevan ainakin näennäinen ristiriita, sillä ehdotettu säännös puhuu Suomea velvoittavista säännöistä tapaoikeus mukaan lukien, kun taas perusteluista voisi päätellä, että tarkoitetaan vain tekoja, jotka kansainvälisessä oikeudessa määritellään sotarikoksiksi. Siitä, että Suomen rikoslaissa (toisin kuin kansainvälisessä oikeudessa) kaikki humanitaarisen oikeuden rikkomukset tulisivat rangaistavan menettelyn piiriin, ei liene mainittavaa haittaa. Avointa kohtaa selkeyttää myös perustelujen luettelo muista mahdollisista rikoksista. Myös suomalaisten perinteiden mukainen erottelu törkeään, lievään ja tavalliseen tekomuotoon on hyvä säilyttää. Tällaisena se voi toimia esimerkkinä myös kansainvälisesti.

Pedagogisista syistä hallituksen esityksessä tulisi mainita keskeisimmät aseellisissa selkkauksissa sovellettavan kansainvälisen humanitaarisen oikeuden eli sodan oikeussääntöjen piiriin kuuluvat sopimukset sekä eräitä aseidenriisunta- ja –valvontasopimuksia. Sodan oikeussääntöihin liittyvät sopimukset on oheistettu liitteeksi, mutta tärkeimmät niistä ilmenevät myös asiakirjasta ”Euroopan unionin suuntaviivat kansainvälisen humanitaarisen oikeuden noudattamisen edistämiseksi” (2005/C327/04), joka on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä 23.12.2005.

Ehdotetun RL 11:5 7 kohdassa Geneven sopimuksissa tarkoitettujen tunnusmerkkien lisäksi olisi syytä mainita ainakin perusteluissa Geneven I lisäpöytäkirjan 38 artikla, missä suojelu ulotetaan myös neuvottelulippuun ja kulttuuriomaisuuden suojelutunnukseen lääkintäkohteiden suojelutunnusten lisäksi (punainen risti ja punainen puolikuu perinteisesti ja nyt Geneven III lisäpöytäkirjalla 8.12.2005 uutena punainen kristalli). Muita tässä tarkoitettuja tunnusmerkkejä ovat väestönsuojelun tunnus, vaarallisia voimia koskevien kohteiden tunnus.

Ehdotetun RL 11:5 15) -kohdan perusteluissa mainitaan muuna tekotapana vastapuolen taistelijoiden surmaaminen tai haavoittaminen petollisin keinoin. Tähän tulisi lisätä maininta siitä, että myös sotavangiksi ottaminen petollisin keinoin on rangaistava teko.

Ehdotetun RL 11:5 15) -kohdan ilmauksella ”…tai yleisesti tunnustettuja ja vakiintuneita kansainvälisen oikeuden mukaisia sodan lakeja ja tapoja” ilmeisestikin viitataan siihen, että Suomea velvoittava kansainvälinen tapaoikeuskin tulee ottaa huomioon. Todisteena kansainvälisestä tapaoikeudesta humanitaarisen oikeuden alalla viimeaikaisista lähteistä merkittävin on Punaisen Ristin kansainvälisen komitean kansainvälistä humanitaarista tapaoikeutta koskeva tutkimus. Tämän tutkimuksen johdatus on julkaistu ulkoasiainministeriön toimesta (julkaisuja 16/2005). Perusteluissa on syytä viitata tähän ICRC:n tutkimukseen ja sen merkitykseen todisteena tapaoikeuden olemassa oloon ja velvoittavuuteen.  

3.5 Sotilaallisen ja muun esimiehen vastuu
Ne muutokset, joita Amnesty International ehdotti mietintövaiheessa tietoisuuselementin osalta, on tehty, joten tältä osin ei kommentoitavaa enää ole. Perussäännön noudattamaa nimenomaista erottelua sotilas- ja muiden esimiesten välillä ei ole ehdotukseen sisällytetty, eikä ole tarpeen sisällyttää. Näin Suomi osallistuu hyvän valtiokäytännön syntymiseen, joka voi myöhemmin johtaa kansainvälisen tapaoikeuden normin syntymiseen. Tarpeellinen erottelu erilaisten organisaatioiden välillä voidaan saavuttaa tapauskohtaisesti, kuten perusteluissa on todettu.

Lisäksi olisi varmistettava, että esimiesten vastuuta koskeva säännös tulee kattamaan myös sellaiset tilanteet, joissa esimiesaseman anastaa sotilaalliseen komentoketjuun kuulumaton siviili. Toisin sanoen vastuusta ei vapautuisi tällaisin järjestelyin. Pikemminkin kyseessä olisi jopa raskauttava tekijä. Tämä on Rooman perussäännönkin artikloiden ajatus. Näin ollen perusteluihin tulisi selvennyksenä lisätä maininta siitä, että vastuu ei edellytä “virallista esimiesasemaa” vaan de facto esimiesasema riittää.

Ehdotus 6:
Siirretään pykälän 2) -kohdan toinen puolisko omaksi erilliseksi pykäläkseen seuraavasti:
RL 11:x Rikoksen ilmoittamatta jättäminen.
Sotilaallinen ja muu esimies, joka jättää ryhtymättä tarpeellisiin ja häneltä kohtuudella vaadittaviin toimiin alaistensa tekemien tämän luvun 1-12 §:ssä tarkoitettujen rikosten saattamiseksi viranomaisten tutkittaviksi syytteen nostamista varten, on tuomittava rikoksen ilmoittamatta jättämisestä sakkoon tai vankeuteen enintään 4 vuodeksi.

Perustelu
Ehdotettu säännös rakentuu sille, että valvonnan laiminlyönnin ja alaisen tekemän teon välillä on syy-yhteys. Näin siis rikoksen ilmoittamatta jättäminen, jossa syy-yhteyttä ei ole, istuu siihen huonosti. Säännös vaikuttaisikin sisältävän liikaa erilaisia aineksia ja olisi perusteltua noudattaa esimerkiksi Ruotsin vastaavia säännöksiä koskevassa uudistusehdotuksessa esitettyä mallia, jossa tällaisten tekojen erilainen luonne tulee paremmin huomioiduksi paitsi systematiikaltaan, myös rangaistusasteikkojen osalta. Ruotsissa ehdotetuissa säännöksissä porrastusta on ehdotettu tehtäväksi siten, että laiminlyönnistä estää tekeillä oleva rikos, laiminlyönnistä valvoa alaisia siten, että he tämän seurauksena tekevät nyt puheena olevia rikoksia sekä laiminlyönnistä ilmoittaa tehty rikos rangaistaan eri säännösten mukaan. Kahdesta jälkimmäisestä asteikko on sakosta jopa neljään vuoteen vankeutta (jos rikos on törkeä). Tässä kyseeseen tuleva muotoilu voitaisiin kirjoittaa seuraavan ruotsalaisen ehdotuksen mukaisesti (Statens offentliga utredningar 2002:98 s. 393, perusteluista mietinnön sivut 329-331):

Underlåtenhet att anmäla brott
En militär eller civil förman som underlåter att för undersökning och lagföring anmäla skälig misstanke om att en underlydande som står under hans eller hennes omedelbara lydand och kontroll har begått folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse skall dömas för underlåtenhet att anmäla brott.

Tällaisella erillisellä rikossäännöksellä tehtäisiin selväksi uudentyyppinen kriminalisointi alaisten rikosten ilmoittamatta jättämisestä. Lisäksi ehdotetusta lainkohdasta saa käsityksen, että aiotuista teoista tiennyt esimies voisi välttää vastuun vain ilmoittamalla teot tutkittaviksi niiden tapahtumisen jälkeen. Tätä ei liene tarkoitettu, ja näiden kohtien erottelu poistaisi epäselvyyden.

Ehdotus 7:
Esimiehen vastuu ulotetaan koskemaan myös kidutusta ja törkeää kidutusta.
Esimiesvastuun konstruktio, jota ehdotuksessa on esitetty koskemaan sotarikoksia, rikosta ihmisyyttä vastaan ja joukkotuhontaa, soveltuu kansainvälisessä rikosoikeudessa ns. ydinrikoksiin, jollainen kidutus ei siis ole. Kuitenkin ne seikat, jotka puoltavat esimiehen vastuuta ydinrikoksissa, ovat myös nyt päteviä. Samaten törkeän rikoksen ilmoittamatta jättämistä koskeva muutos tulee laajentaa koskemaan myös kidutusta ja törkeää kidutusta.

3.6 Törkeän rikoksen ilmoittamatta jättäminen
Ehdotus 8:
Rikoslain 15:10 muutetaan muotoon (muutokset kursiivilla tummennettuna):

Joka tietää joukkotuhonnan, joukkotuhonnan valmistelun, rikoksen ihmisyyttä vastaan, törkeän rikoksen ihmisyyttä vastaan, sotarikoksen, törkeän sotarikoksen, kidutuksen, törkeän kidutuksen, kemiallisen aseen kiellon rikkomisen, biologisen aseen kiellon rikkomisen, Suomen itsemääräämisoikeuden vaarantamisen, maanpetoksen, törkeän maanpetoksen, vakoilun, törkeän vakoilun, valtiopetoksen, törkeän valtiopetoksen, raiskauksen, törkeän raiskauksen, törkeän lapsen seksuaalisen hyväksikäytön, murhan, tapon, surman, törkeän pahoinpitelyn, ryöstön, törkeän ryöstön, ihmiskaupan, törkeän ihmiskaupan, panttivangin ottamisen, törkeän tuhotyön, törkeän terveyden vaarantamisen, ydinräjähderikoksen, kaappauksen, 34 a luvun 1 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetun terroristisessa tarkoituksessa tehdyn rikoksen, törkeän ympäristön turmelemisen tai törkeän huumausainerikoksen olevan hankkeilla eikä ajoissa, kun rikos vielä olisi estettävissä, anna siitä tietoa viranomaiselle tai sille, jota vaara uhkaa, on tuomittava, jos rikos tai sen rangaistava yritys tapahtuu, törkeän rikoksen ilmoittamatta jättämisestä sakkoon tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi.

Perustelut	
Rikoslain 15:10 sisältää yleisen velvoitteen ilmoittaa eräitä törkeitä rikoksia viranomaisille niiden ollessa tekeillä. Ei ole mitään perustetta sille, miksei tätä kieltoa ei tulisi soveltaa myös nyt tarkoitettuihin rikoksiin. Näin ollen maininta näistä rikoksista tulisi sisällyttää myös rikoslain 15:10 §:ään yllä kuvatulla tavoin.

Kunnioittavasti

Helsingissä 10. heinäkuuta 2006

Amnesty International Suomen Osasto ry

Frank Johansson		Jussi Ohisalo
Toiminnanjohtaja                                     Amnesty Internationalin Suomen osaston juristiryhmä

Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seura ry

Juhani Parkkari
Pääsihteeri

Liite: Juhani Parkkarin / Suomen Humanitaarisen Oikeuden Seura ry laatima lista humanitaarisen oikeuden kannalta relevanteista voimassaolevista kansainvälisistä sopimuksista