Oikeusministeriölle

Asia: Lausunto Työryhmän mietinnöstä 2006:81 ”Rikoksista kansainvälistä oikeutta vastaan”

Esitän kunnioittavasti seuraavaa:

Lainuudistushanke on tärkeä ja vaativa. On tärkeää, että kotimainen lainsäädäntö saatetaan ajan tasalle ja varmistetaan se, että Suomi voi toteuttaa kansainväliset velvoitteensa, kun se tulisi ajankohtaiseksi. On erityisen tärkeää tarkastella sääntelyn toimivuutta myös silloin, kun rikos on tehty muualla kuin Suomessa.

Nostan muutaman kysymyksen esiin ja tarkastelen esitystä niiden valossa. Pitäisin näitä kysymyksiä ratkaisevimpina, kun arvioidaan sitä, miten onnistunut esitetty sääntely on. Tässä ei ole ollut mahdollista tutkia perustutkimuksen tavoin syvällisesti jokaista osakysymystä. Jos katsotaan, että näiden kysymysten näkökulmasta esitys ei perustu riittävän laajoihin selvityksiin, tämä antaa aiheen jatkaa asian valmistelua vielä ennen hallituksen esityksen antamista eduskunnan käsiteltäväksi. 

Esitys korjaisi toteutuessaan suuren joukon ilmeisiä epäkohtia Suomen varsinaisia kansainvälisiä rikoksia koskevassa lainsäädännössä. Koska kuitenkin olisi toivottavaa, että samalla kertaa päästäisiin mahdollisimman hyvään ja kestävään lopputulokseen, on syytä nostaa esille mahdollisia kriittisiä kohtia.   

Kansainvälinen rikosoikeus on ollut viime vuosina huomattavassa kehityksen tilassa. Tämä on heijastunut myös siihen, miten kriminalisoinnit ymmärretään. Monissa yhteyksissä on säännelty sellaisista rikoksista, joissa yksilö voi olla vastuussa suoraan kansainvälisen oikeuden nojalla. Erityisesti ad hoc sotarikostuomioistuimet ovat kehitelleet oikeudenalan periaatteita. Vaikka tietty konsensus ydinalueen sisällöstä on vahvistumassa, kuva on edelleen varsin pirstoutunut. 

Jos halutaan huolellisesti selvittää se, millä tavoin kotimaisessa rikoslaissa tulisi säännellä ydinalueen kansainvälisistä rikoksista, olisi käytävä varsin seikkaperäisesti läpi sekä se, kuinka nämä rikokset: sotarikokset, rikokset ihmisyyttä vastaan ja joukkotuhonta on säännelty erilaisissa kansainvälisissä instrumenteissa, että toisaalta se, millaisia sääntelymalleja olisi tarjolla kotimaista oikeutta ajatellen. 

Viime vuosina vastaavaa lainsäädäntöä on uudistettu monissa maissa, ja näitä uudistuksia on jonkin verran käsitelty myös alan tutkimuksessa. Laajempi oikeusvertaileva tieto olisi ollut hyödyksi sen vuoksi, että on jossakin määrin eri asia säännellä näitä rikoksia kansainvälisessä oikeudessa ja kansainvälistä tuomioistuinta ajatellen, kuin osana kansallista oikeutta. Aivan ilmeisesti omaksutut sääntelymallitkin ovat varsin erilaisia. 

Aihekokonaisuuden huomattavasta vaikeusasteesta johtuen olisi ollut eduksi, jos tällaista pohjatyötä olisi voitu tehdä laajemmin ennen kuin on ryhdytty hallituksen esityksen laatimiseen. Nyt on esityksestä vaikea suoraan päätellä, mitä kaikkea on taustojen selvittelyssä tehty ja harkittu. Tällainen taustatutkimus olisi voitu tehdä ministeriössä tai tilata se ministeriön ulkopuolelta.  

Se, että on asetettu työryhmä valmistelemaan lyhyessä määräajassa hallituksen esityksen muotoon laadittava esityksensä, kertoo siitä, että on ajateltu tehtävä suhteellisen yksinkertaiseksi. On samalla myönnettävä, että niissä maissa, joissa laajoihin selvittelyihin on ryhdytty, yleensä lainsäädännön tila näissä kysymyksissä on ollut Suomeakin heikompi. Suomessa on sekä sotarikoksia että joukkotuhontaa jo nimenomaan säännelty, ja myös rikoksista ihmisyyttä vastaan on osittaista sääntelyä olemassa. Mitään sellaista vahvaa perinnettä, joka edellyttäisi Suomen pitäytyvän vanhoissa ratkaisuissaan, ei kuitenkaan ole. Säännöksiä ei ole sovellettu. On selvää, että uudistusesityksessä hankalimmat kysymykset koskevat juuri sotarikosten ja rikosten ihmisyyttä vastaan määrittelyä. Laillisuusperiaatteen vahventuminen sekä perustuslain että rikoslain tasolla asettaa omia lisävaatimuksiaan tarkoituksenmukaiselle sääntelylle. Pyrin lausunnossani käsittelemään esimerkinomaisesti joitakin sellaisia kohtia, jotka samalla osoittavat aihepiirin hankaluuden. 

Mietinnössä omaksutut lähtökohdat ovat yleisesti ottaen perusteltuja. On järkevää pitää näitä rikoksia koskevat säännökset RL 11 luvussa, joka on rikoslain ensimmäinen erityistä osaa koskeva luku, vaikka maailmalla tunnetaan muitakin vaihtoehtoja. Yleisiä oppeja koskevat erityissäännökset tulee minimoida, mutta toisaalta niitä on tarvittaessa kuitenkin luotava. Kotimainen lainsäädäntö tulee toteuttaa kotimaista lainsäädäntöperinnettä kunnioittaen, mutta kuitenkin kansainvälisen oikeuden sisältöä varsin pitkälle vastaten.      

Työryhmän toimeksiantoon on kuulunut laatia esitykset kotimaisen lainsäädännön saattamiseksi kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännön määräysten tasolle. Tällaista tehtävänasettelua voi pitää perusteltuna. Samalla on kuitenkin kiinnitettävä huomiota siihen, että tuo perussääntö ei ole varsinainen kansainvälisen rikosoikeuden ytimen kodifikaatio. Perussäännön 10 artiklassa nimenomaan todetaan, etteivät perussäännön tuon osan määräykset rajoita kansainvälisen oikeuden kehitystä. Tämän vuoksi esimerkiksi Saksassa on katsottu, että kansallista kodifiointia laadittaessa on otettava huomioon myös tavanomaisen kansainvälisen oikeuden kehitys. Tämä onkin johtanut siihen, että Saksassa kriminalisoinnit ovat eräissä suhteissa laajemmat kuin mitä perussääntö edellyttäisi. Suomessa tällainen tavanomaisen kansainvälisen oikeuden kehitys vaikuttanee rangaistavan alaan vaivihkaa sitä kautta, että erityisesti sotarikoksessa myös yleislauseke määrittää rangaistavan alaa. Saksan laissa esimerkiksi ihmiskilpien käyttö mainitaan erikseen sotarikoksen tekotapana, vaikka sitä ei esiinny Rooman perussäännössä. Olisi ollut eduksi, jos esityksessä olisi voitu vieläkin nimenomaisemmin tuoda esiin myös uudet kriminalisoinnit. Ilmeisesti rotuerottelu osana rikoksia ihmisyyttä vastaan on tällainen.  

Pienenä yksityiskohtana mainittakoon, että työryhmän esitys ainakin yhdessä suhteessa poikkeaa laajentavasti Rooman sopimuksen järjestelmästä, mutta tekee sen juuri tavalla, joka vastaa tavanomaisen kansainvälisen oikeuden tunnustamaa uudempaa linjausta. Tämä koskee sitä, ettei rikoksessa ihmisyyttä vastaan edellytetä, toisin kuin perussäännön 7 artiklassa, vainon liittyvän muuhun erikseen mainittuun rikokseen, vaan siitä rangaistaan erikseenkin. Tämä laajennuksen perusteluna voi viitata Jugoslavia-tribunaalin oikeuskäytäntöön, erit. sjä vs. Kupreskij et al (IT-95-16-T, tuomio, 14 tammikuuta 2000, kappale 580). 

Työryhmän mietinnön lukijalle jää epäselväksi, kuinka laajasti tavanomaista oikeutta on selvitelty ja missä kohdin nimenomaan tämä on syynä kotimaisen oikeuden sisältämiin tai ehdotettuihin laajempiin määritelmiin. Nimittäin juuri näissä tilanteissa on täysin luontevaa, että kotimaisessa oikeudessa päädytään laajempaan rangaistavuuteen kuin mitä perussääntö tarkoittaa. Muussa suhteessa taas olisi syytä varovaisuuteen. Erityisesti Saksan tuore lainsäädäntö olisi ollut apuna tällaisten kysymysten laajemmassa selvittelyssä. Jäljempänä joitakin huomioitani eräistä mietinnön kysymyksistä.     

1.	Konkurrenssikysymykset

Esitys perustuu sille periaatteelle, että rikoksentekijä tulisi tuomituksi lähtökohtaisesti ainoastaan RL 11 luvun vastaisesta rikoksesta. Tuollainen rikos sisältäisi ns. lainkonkurrenssiperiaatteen mukaisesti ne muut rikokset, jotka samalla täyttyvät. Tätä lähtökohtaa, jota esitin jo aiemmin omaksuttavaksi, voi pitää luontevana. Kotimaisessa oikeudessa tähän saattaa liittyä tiettyjä erityiskysymyksiä ja erityisongelmia, jotka lienevät kuitenkin ratkaistavissa. 

On tietysti lähdettävä siitä, että esimerkiksi sotarikoksessa ja rikoksessa ihmisyyttä vastaan rikos kohdistuu yleisemmän kollektiivisen oikeushyvän ohella myös yksilöihin, joilla tulee olla asianomistajan asema rikosoikeudenkäynnissä. Käytännössä rikoksentekijä saattaa vastata myös muista rikoksista, kuten esimerkiksi omaisuusrikoksista, joiden ”vääryyttä” kyseinen kriminalisointi ei peitä ja joista syytettäneen tarvittaessa erikseen. 

Toinen kysymys koskee sitä, onko kansainoikeusrikosten – käytän tässä tätä vanhahtavaa termiä sotarikoksesta, rikoksesta ihmisyyttä vastaan ja joukkotuhonnasta – kesken jonkinlaista etusijajärjestystä. Voidaanko jotakuta syyttää useammasta kuin yhdestä tällaisesta rikoksesta samojen tapahtumien perusteella?

Lähtisin siitä, että joukkotuhonta sisältää muut kansainoikeusrikokset. Sotarikoksen ja rikoksen ihmisyyttä vastaan keskinäinen suhde on epäselvempi. Perinteisesti erottelu näiden välillä on tapahtunut siten, että sotarikoksia koskevia säännöksiä on sovellettu, jos se on ollut mahdollista, ja rikokset ihmisyyttä vastaan ovat tietyllä tapaa kehittyneet täyttämään jääneitä aukkoja. Rikos ihmisyyttä vastaan käsittää myös aseellisen konfliktin ulkopuolella tapahtuvat siviiliväestöön kohdistuvat teot. Käytännössä valintaa säännösten kesken ei tarvinne ohjata erityisin säännöksin. Ad hoc tuomioistuinten oikeuskäytännössä on selvennetty tätä kysymystä. On kuitenkin tärkeää, että säännöksissä ilmaistaan niiden soveltamisala mahdollisimman selkeästi. Sotarikokset muodostavat tässä suhteessa haasteen.  

2.	Tasavallan presidentin asema

On tärkeää, että Tasavallan presidenttiä vastaan voidaan perustuslain estämättä nostaa syyte kansainoikeusrikoksesta. Olisi suositeltavaa, että asia kävisi selville perustuslain asianomaisesta säännöksestä selkeästi ja ilman monimutkaista tulkintaketjua. Tällä on heijastusvaikutuksia rikosnimikkeiden nimiin ja RL 11 luvun otsikointiin. Ne syyt, joiden vuoksi nykysääntelyyn on päädytty, on esitetty hallituksen esityksessä. 

Rooman perussäännön ratifioinnin yhteydessä perustuslakivaliokunta tulkitsi (PeVL 45/2000 vp - HE 161/2000 vp) PL 113 §:n rikoksen ihmisyyttä vastaan kattavan vastuun perussäännön 6-8 artiklassa tarkoitetuista joukkotuhonnasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja sotarikoksista.      

3.	Suomen rikosoikeuden soveltamisala

Tulevaisuudessa lienee selvästi todennäköisempää, että syyte kansainoikeusrikoksesta nostetaan Suomessa tapahtumista, jotka ovat sattuneet Suomen rajojen ulkopuolella, kuin tapahtumista Suomessa. Tästä syystä on hyvin olennaista, että kansainoikeusrikoksissa Suomen rikoslain soveltamisala on ulotettu kattamaan tällaiset tilanteet. Kansainvälisessä oikeudessa on selvästi voittamassa alaa käsitys, että kansainoikeusrikoksissa voidaan ja tulee kansallisen rikosoikeuden soveltamisala järjestää universaaliperiaatteen mukaisesti. Tämä ilmenee myös Rooman sopimuksen johdannosta. Kaikkein selvin tämä käsitys on joukkotuhonnan osalta. Eri maissa asia on ratkaistu eri tavoin. On myös maita, kuten Tanska, jossa universaaliperiaatetta ei sovelleta edes joukkotuhontaan. 

Suomessa lienee varsin yleinen käsitys, että Suomen rikosoikeuden soveltamisala olisi kansainvälisissä rikoksissa, erityisesti kansainoikeusrikoksissa, ulotettu universaaliperiaatteen mukaisesti. RL 1:7.1:n sanamuoto on kuitenkin jonkin verran tulkinnanvarainen.  Siinä sanotaan: ”Suomen ulkopuolella tehtyyn rikokseen, jonka rankaiseminen tekopaikan laista riippumatta perustuu Suomea velvoittavaan kansainväliseen sopimukseen tai muuhun Suomea kansainvälisesti velvoittavaan säädökseen tai määräykseen (kansainvälinen rikos), sovelletaan Suomen lakia. Tarkemmat säännökset tämän pykälän soveltamisesta annetaan asetuksella.”

Pulma on siinä, että rangaistavuus tekopaikan laista riippumatta sidotaan siihen, että tällainen velvollisuus perustuu Suomea velvoittavaan kansainväliseen sopimukseen tai muuhun Suomea kansainvälisesti velvoittavaan säädökseen tai määräykseen. Esityksessä olisi ollut hyvä tarkastella tätä kysymystä yksityiskohtaisesti, rikos rikokselta. Joukkotuhontasopimus ei selkeästikään sisällä velvoitetta jäsenvaltioille ulottaa toimivaltansa näihin rikoksiin universaaliperiaatteen mukaisesti, vaan se rakentuu territoriaaliperiaatteelle. Mihin silloin kansainvälisoikeudellisesti perustetaan se, että Suomi olisi ulottanut toimivaltansa joukkotuhonnassa universaaliperiaatteen mukaisesti? Jonkin mutkan kautta tätä voisi perustella lausekkeen loppuosalla, jos termille ”määräys” antaa hyvin väljän sisällön. Tämäkään tie ei kyllä ole kuljettavissa. HE 1/1996 ei vielä tuntenut tuota loppuosan lauseketta, joka lisättiin siihen vasta eduskunnassa. Syynä oli lakivaliokunnan mietinnön perusteluiden mukaan se, että turvallisuusneuvoston päätökset haluttiin tähän mukaan, kun nimittäin tuolloin oltiin juuri perustettu ad hoc tribunaalit turvallisuusneuvoston päätöslauselmilla. En ole tutkinut sitä, voisiko nuo päätöslauselmat sitten tulkita sellaiseksi, että ne sisältäisivät määräyksiä kansallisista kriminalisoinneista. En tätä usko.

Kysymys liittymäperiaatteesta liittyy myös osaltaan siihen, kuinka kriminalisoinnit tulee muotoilla. Jos Suomi ulottaa rikosoikeudellisen toimivaltansa tietyssä kriminalisoinnissa universaaliperiaatteen mukaisesti, se ei voisi ongelmitta toimia näin muuta kuin juuri sensisältöisen kriminalisoinnin suhteen, jota kansainvälinen oikeus tarkoittaa. Laajemmat kriminalisoinnit voivat olla perusteltuja, mutta pulmallisia jos niihin sovellettaisiin universaaliperiaatetta. Universaaliperiaatteeseen tukeutuminen antaa näin ollen aiheen selvittää sitä, missä määrin kotimainen kriminalisointi vastaa kansainvälisen oikeuden tarkoittamaa, ja missä suhteissa kotimainen säännös mahdollisesti on tätä laajempi. 

Tätäkin kautta tullaan siihen tehtävään, että hallituksen esityksessä olisi tullut yksityiskohtaisesti selvittää eri rikossäännösten suhde yhtäältä ICC-säännöksiin ja toisaalta myös ICC:n taustalla oleviin muihin kansainvälis-oikeudellisiin lähteisiin. Nytkin tätä vertailua on tehty, mutta ei systemaattisesti.

Kaikki lainkäytön ulottaminen ulkomailla tapahtuneisiin tekoihin ei myöskään perustu universaaliperiaatteeseen, vaan usein sovelletaan käytännössä jotain muuta liittymäperiaatetta. Sijaistoimivallan käyttöön ei liity yhtä merkittäviä periaatteellisia kysymyksiä kuin universaaliperiaatteen mukaiseen toimivallan käyttöön, koska sijaistoimivalta aina edellyttää kaksoisrangaistavuutta, toisin kuin universaaliperiaate. Ei olekaan täysin selvää, että RL 1:7:n kansainväliset rikokset tarkoittavat juuri universaaliperiaatteen mukaisen toimivallan hyväksymistä kaikessa laajuudessaan, vaan myös muut liittymäperiaatteet voivat tulla kuvaan. 

Ohessa joitakin poimintoja HE 1996/1:stä:
		”Universaaliperiaatteen perusteella valtio voi ulottaa
         tuomiovaltansa eräisiin rikoksiin tekopaikasta, tekijästä tai
         tekopaikan lainsäädännöstä riippumatta. On katsottu, että on
         olemassa eräitä sellaisia vakavia rikoksia, joissa
         tuomioistuinten toimivalta perustuu suoraan kansainväliseen
         tavanomaiseen oikeuteen, joskaan sen tunnustamista
         kansainvälisistä rikoksista ei ole täyttä yksimielisyyttä.
         Eräissä kansainvälisissä sopimuksissa taas sopimuspuolet ovat
         sitoutuneet rankaisemaan sopimuksessa määritellyistä teoista
         tekopaikasta riippumatta. Aina ei voida varmasti sanoa,
         edellyttääkö kansainvälinen sopimus universaaliperiaatetta.
            Osa sopimuksista velvoittaa sopimusvaltion rankaisemaan
         rikoksesta, jollei rikoksentekijää luovuteta tuomittavaksi
         toiseen valtioon. Näissä tapauksissa voidaan puhua
         eräänlaisesta kansainvälisestä oikeusavusta. Niitä ei enää
         nykyään yleensä lueta universaaliperiaatteen alaan, vaan
         käytetään nimitystä sijaislainkäytön periaate. Tällöin
         rikoksella ja tuomioistuinvaltiolla ei ole muuta liittymäkohtaa
         kuin rikoksen tekijän oleskelu tuomioistuinvaltiossa.”

	   ”Kansainvälisen tapaoikeuden nojalla valtiot ovat
         oikeutettuja rankaisemaan tietyistä rikoksista riippumatta
         rikoksen tekijän kansalaisuudesta, rikoksen tekopaikasta tai
         rikoksen kohteesta. Mitkä rikokset ovat kansainvälisiä rikoksia
         sanan varsinaisessa merkityksessä eli kansainoikeusrikoksia, on
         epäselvää. Suurehko yksimielisyys vallitsee siitä, että
         merirosvous, sotarikokset sekä eräät rikokset ihmisyyttä
         vastaan ovat sellaisia. Nämä rikokset ovat
         universaaliperiaatteen alaisia suoraan kansainvälisen
         tapaoikeuden nojalla, eikä niiden rankaiseminen edellytä
         kansainvälisiä sopimuksia tai kansallista rikoslainsäädäntöä.
         Niistä ei tähän lakiehdotukseen ole sisällytetty säännöstä.”

Sääntely herättää eräitä kysymyksiä. Asetuksen 627/96 luettelo on tarkoitettu tyhjentäväksi ja myös sillä tavoin itsenäiseksi, että kun jokin rikos ja sopimus on siinä mainittu, tulkitaan kysymys ratkaistuksi: rangaistavuus on ulotettu siihen tekopaikan laista riippumatta. Toinen tulkintavaihtoehto on, että tämän jälkeenkin sanottu sopimus ja sen sisältö määräävät, eli viime kädessä kansainvälinen oikeus määrää, kuinka laajasti universaalisuusperiaatetta tulisi soveltaa. Itse asiassa tällaiselle tulkinnalle antaisi tukea RL 1:15, jonka mukaan Suomen rikosoikeudessa on mm. noudatettava niitä soveltamisalarajoituksia, jotka johtuvat kansainvälisen oikeuden yleisesti tunnetuista säännöistä.   

Perustelulausuma siitä, että kansainoikeusrikokset, joissa kansainvälinen tapaoikeus tukisi rangaistavuutta tekopaikan laista riippumatta, eivät lainkaan kuulu säännösten piiriin, lisää epäselvyyttä.   

Pitäisin aiheellisena, että RL 1:7:n järjestelmä käytäisiin läpi ja selkeytettäisiin. Itse asiassa kysymys kuitenkin koskee enemmän niitä rikoksia, joihin kansainvälinen oikeus ei sallisi toimivallan ulottamista universaaliperiaatteen mukaisesti, kuin ydinalueen kansainvälisiä rikoksia. Niitä juuri luonnehtinee se, että tätä pidetään sallittuna ja jopa suotavana – perusteena tavanomainen kansainvälinen oikeus. 

Olisi tässä tilanteessa tarpeen sisällyttää RL 11 lukuun erillinen säännös, jossa olisi lueteltu ne luvun rikokset, joiden suhteen toimivalta ulotetaan nimenomaan universaaliperiaatteen mukaisesti. Sotarikosten suhteen toimivallan ulottaminen universaaliperiaatteen mukaisesti tulisi rajata vain vakaviin loukkauksiin (”grave breaches”). Asiallisesti ottaen tämä vastannee jo nykyistäkin tilannetta. -- Esitykseen liittyy asetusmuutosehdotus, joka kyllä selventäisi tilannetta ja olisi aiheellinen, mutta ei koko tematiikkaa täysin ratkaisisi. Saksan uuteen lakiin tällainen nimenomainen säännös otettiin. Rangaistavuus universaaliperiaatteeseen tukeutuen suljettiin pois, kun rangaistusuhka alittaa yhden vuoden.     

Asia on yhteydessä myös syytetoimien käynnistämistä koskeviin menettelyihin. Esitutkinnan käynnistäminen ja syytteen nostaminen ulkomailla tehdystä rikoksesta edellyttää valtakunnansyyttäjän syytemääräystä. Tämä syytemääräys voi toimia sellaisena suodattimena, joka tehokkaasti estää tutkinta- ja syytetoimet sellaisissa tilanteissa, joissa ne voisivat merkitä sitä, että Suomi tulisi siis loukanneeksi kansainvälistä oikeutta ulottaessaan rikoslainkäytön toimivaltansa liian laajaksi. Tämä on kuitenkin vain varaventtiili, ja luonnollisesti olisi aiheellista, että jo aineellisissa säännöksissä päästäisiin mahdollisuuksien mukaan tarpeelliseen rajaukseen.
 
Esimerkiksi joukkotuhontana pidetään nykyisen RL 11: 6:n mukaan samoin kuin ehdotetun RL 11:1:n mukaan myös tekoa, joka kohdistuu erikseen mainittuihin rinnastuviin kansanryhmiin. Kansainvälinen oikeus ei tunne tällaista laajennusta. Rangaistavuuden tällaiseen laajennukseen saattaa olla asiaperusteita, mutta silloin perusteena ei ole kansainvälinen oikeus, vaan muut syyt. Työryhmämietinnössä pidetään laajennusta edelleen perusteltuna. 

Rikosoikeudellista toimivaltaa ei siis tulisi ulottaa universaaliperiaatteen mukaisesti tällaisiin rikoksiin. Nykyisen sääntelytekniikan vuoksi olisi paikallaan välttää tällaisia laajennuksia, erityisesti kun on kyse sisällöltään kansainvälisessä oikeudessa suhteellisen vakiintuneesta kriminalisoinnista. Tilanne voi siis kuitenkin olla hallittavissa sitä kautta, että korostetaan RL 1:15 säännöstä rajoitusperusteena.  

Toimivaltakysymysten näin laajaa käsittelyä tässä lausunnossa voi perustella sillä, että ne ovat asiassa hyvin olennaisia. Ruotsalaisessa mietinnössä (SOU 2002:98) aihepiiriin, joka tosin oli kysymyksenasettelultaan laajempi, uhrattiin koko A-osa, yli 100 sivua.

4.	RL 11 luvun rajaaminen

Nykyratkaisu, jossa RL 11 luku sisältää joitakin myös selvästi vähäisempiä kriminalisointeja, lähinnä RL 11:8 ja 9 §:t, on jossain määrin pulmallinen luvun keskeisajatuksen kannalta. Vuoden 2004 tuomioistuintilastossa näkyy 21 henkilöä tuomitun sanottujen säännösten nojalla. On hieman nurinkurista, että Suomea koskevissa rikostilastoissa otsikon sotarikokset ja rikokset ihmisyyttä vastaan alla esiintyy noin huomattavia määriä rikosjuttuja. Olisi tarpeen rajata RL 11 luku koskemaan ainoastaan vakavimpia kansainvälistä oikeutta loukkaavia rikoksia ja siirtää muut säännökset muualle.

5.	Laillisuusperiaate

Sotarikosten sääntelyssä on vaikea tulla toimeen ilman yleislausekkeiden käyttöä. Kriittinen kohta on ehdotetun RL 11:5.1:n 15 kohta. Varsin mutkikkaaksi tuo kohta tulee, kun sen lukee yhdessä momentin alkulauseen kanssa. Lainsäädäntöteknisesti tuollainen yhdistelmä, jossa esiintyy kaksi lähes samaa yleislauseketta toistensa yhteydessä, ei ole hyvä. Olisikin syytä erottaa mainittu 15 kohta omaksi momentikseen: ”Sotarikoksesta tuomitaan myös se, joka…”

Asiallisesti ottaen taas ongelma on siinä, että lopun lauseke ”joka muulla tavalla rikkoo” vaikuttaisi olevan laajempi kuin mitä ”grave breach”-doktriini edellyttäisi. Näin sotarikosten alaan tulisi vähäisempiäkin rikoksia, jotka sitten mahdollisesti ohjautuisivat lievän sotarikoksen säännöksen alle. 

Olisi selvitettävä, onko tarpeen säätää sotarikoksena (edelleen) rangaistavaksi käytännössä lähes kattavasti sodan lakien ja tapojen vastainen menettely. Oikeuskirjallisuudessa on kritisoitu termin ”lievä sotarikos” lanseeraamista koskemaan vähäisiä Genèven yleissopimusten määräysten rikkomisia. (Yves Sandoz, teoksessa M.Cherif Bassiouni, International Criminal Law, Crimes, 1986.) Esimerkiksi neljännen Genèven yleissopimuksen artiklassa 87 säädetään, ettei internoiduilta siviileiltä saa periä leirin kanttiinissa saippuasta tai tupakkatuotteista tavanomaista markkinahintaa korkeampaa hintaa. Tällaiseen menettelyyn syyllistymistä ei voine pitää sotarikoksena lainkaan. Grave breaches -doktriini on tarkoitettu todelliseksi rajaukseksi. On kysyttävä, onko tarpeen kattaa näin laajasti sotarikosten kriminalisoinneilla tällaisia vähäisiä tekomuotoja, etenkin kun niihin voidaan puuttua RL 45 luvun tarkoittamina sotilasrikoksina silloin, kun kyse on omista sotavoimista. Jälleen viittaan myös RL 1 luvun ongelmiin.        

Rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen näkökulmasta on pulmallista, että rikossäännöksissä esiintyy sellaisia termejä, joita ei ole määritelty. Erityisesti kysymys kidutuksen määrittelystä nousee esille, mutta vastaavaa määrittelytarvetta voi olla muissakin termeissä. Kidutuksesta on määritelmiä eri kansainvälisissä lähteissä. Kidutus olisi tekona syytä määritellä. Sen lisäksi olisi syytä mainita, millaisessa henkilösuhteessa se voi esiintyä. Kysymys kidutuksen kriminalisoinnista on laajempi kuin vain RL 11 lukua koskeva, ja sitä olisi syytä selvittää erikseenkin.

Rooman perussäännön tasolla kidutusta ei ole kytketty tekijän viralliseen asemaan. Perussäännön rikosten määritelmien tulkintaohjeissa, 7 artiklan 1 kappaleen f kohta, 2. tunnusmerkki rajataan kidutus rikoksen ihmisyyttä vastaan yhteydessä kuitenkin koskemaan tilanteita, joissa kyseinen henkilö on ollut rikoksentekijän vankina tai valvonnan alaisena. Vastaavasti sotarikoksen yhteydessä, 8 artikla 2 kappale c kohta i alakohta (3), teon kohteena olivat ”joko taistelukyvyttömiä tai olivat siviilihenkilöitä, lääkintähenkilökuntaa tai hengellistä työtä tekevää henkilökuntaa, jotka eivät osallistuneet aktiivisesti vihollisuuksiin”. Kidutuksen vastaisessa vuoden 1984 yleissopimuksessa kidutus on kytketty viralliseen asemaan.  

On sinänsä myönteistä, että hallituksen esityksessä todetaan useassa kohdassa (esim. s. 23) Rooman perussäännön nojalla hyväksyttävien rikosmääritelmien tulkintaohjeiden antavan tulkinta-apua kotimaistakin lainsäädäntöä tulkittaessa. Tulkintaohjeet ovat olleet apuna myös säännösehdotuksia laadittaessa. On silti varsin harvinaista, että kotimaisessa lainsäädännössä hyväksytään lähtökohdaksi näiden tulkintaohjeiden seuraaminen, jotka kuitenkin on nimenomaan kansainvälistä tuomioistuinta varten hyväksytty sen soveltaessa perussääntöön sisällytettyjä kriminalisointeja. Monessa kohtaa tulkintaohjeet lähinnä supistavat säännösten alaa siitä, mitä ne muuten olisivat, joten laillisuusperiaatteen näkökulmasta ne eivät varsinaisesti tuota ongelmia, vaan sen sijaan luovat ennakoitavuutta. Ne myös lähentävät kotimaista oikeutta kansainväliseen oikeuteen, mitä voi pitää etuna. Legaliteettiperiaatteen näkökulmasta olisi kuitenkin toivottavaa, että tulkintaohjeiden velvoittavuus tulisi ilmi kotimaisesta lakitekstistä.      

6.	Törkeysporrastus

Kotimaisessa oikeudessa on suhteellisen vakiintunut se malli, että rikossäännöksiä on eriytetty törkeysasteen mukaan. Tällä tähdätään mm. siihen, että rikosnimikkeen avulla voidaan ilmaista yhtä nimikettä tarkemmin myös rikoksen vakavuusaste. Kansainvälisten rikosten suhteen on kysymyksenalaista, onko sanotunlaisella eriyttämisellä mielekästä funktiota. Ilmeisesti muissa maissa ei vastaava törkeysporrastustekniikka ole yhtä laajamittaisessa käytössä, eikä varsinkaan kansainvälisissä rikoksissa. Jos henkilö tulee tuomituksi sotarikoksesta tai rikoksesta ihmisyyttä vastaan, ei ainakaan ulkomaalaiselle henkilölle tule mieleenkään, että kyse on ollut törkeätä lievemmästä rikoksesta, johon on sovellettu ainoastaan perustunnusmerkistöä. Näissä rikoksissa jo rikosnimikkeen yleinen leima on hyvin vahva, ja maailman silmissä tällainen rikos on hyvin vakava, niin vakava, ettei sen sisällä ole enää mielekästä tehdä tunnusmerkistötason erittelyitä.

Toinen näkökohta perustunnusmerkistön ja törkeän tekomuodon erottamista vastaan on, että jos törkeysporrastus tehdään, olisi osattava muodostaa törkeysharkinnan kriteerit. Sotarikoksessa ja rikoksessa ihmisyyttä vastaan tätä vaikeuttaa se, että säännökset sisältävät hyvin heterogeenista ainesta. Koska näihin rikoksiin liittyvä juridiikka on jo valmiiksi niin monimutkaista, ei tulisi lisätä tätä vaikeusastetta enää keinotekoisesti, pakottamalla kansallinen tuomioistuin selvittelemään kotimaisiin törkeysporrastuksiin liittyviä lisäseikkoja.    

Esimerkkejä hankalista soveltamistilanteisiin olisivat esimerkiksi rikoksessa ihmisyyttä vastaan se, että karkottaminen tai pakkosiirto kohdistuisi suureen joukkoon ihmisiä. Olisiko kyse automaattisesti törkeästä rikoksesta ihmisyyttä vastaan? Entä rotuerottelun harjoittaminen suuressa ihmisryhmässä? – Pulma on siinä, että karkottaminen ja pakkosiirto lähes määritelmällisesti kohdistuvat suureen joukkoon ihmisiä, joten niitä ei voine kvalifioida törkeiksi aivan samoin perustein kuin suoraan yksilön kohdistuvia rikoksia. Törkeyttä arvioitaessa tulee lisäksi mieleen muitakin mahdollisia kriteereitä kuin säännösehdotuksessa mainitut. Esimerkiksi siviiliväestöön kohdistuvassa hyökkäyksessä itse hyökkäyksen laajuus ja mittakaava lienevät merkityksellisiä, samoin kuin rikoksentekijän toimien osuus tuossa laajemmassa kokonaisuudessa. Törkeysarvostelu tämäntyyppisissä kollektiivirikostilanteissa on tavanomaista vaikeampaa, mikä osaltaan liittyy rikosten kansainvälisen luonteen erityispiirteisiin.  

Jos törkeysporrastuksesta halutaan pitää kiinni, olisi oltava valmis eriyttämään rikossäännöksiä ehdotettua enemmän. Näin voitaisiin sovittaa törkeysharkinnan kriteerit paremmin yksittäisiin tekomuotoihin. Se merkitsisi kuitenkin, että säännöksiä olisi oltava useampia. Saksan mallissa tiettyä törkeysporrastusta on toteutettu, mutta siellä säännöksiä on vastaavasti eriytetty.

Päätyisin esittämään, että erottelusta perustunnusmerkistön täyttävään ja törkeään tekomuotoon luovuttaisiin sekä sotarikoksessa että rikoksessa ihmisyyttä vastaan. Olisi erinomaista, jos sotarikoksessa perustunnusmerkistön ja lievän tekomuodon rajaksi saataisiin tuttu ’grave breaches’. Lievän tekomuodon tarpeellisuutta tulisi harkita, ottaen huomioon edellä esitetyn.

7.	RL 11 luvun otsikointi

Luvun otsikointi ei ole aivan onnistunut. Tarkoitus on sisällyttää lukuun vakavimmat, suoraan kansainvälisen oikeuden nojalla rangaistavaksi määritellyt kriminalisoinnit. Kansainvälinen oikeus ei ole oikeastaan näiden rikosten oikeushyvä, vaan oikeushyvänä on jotakin sisällöllisempää. Pitäisi ehkä puhua ”Rikoksista kansainvälistä rauhaa ja turvallisuutta vastaan”. Nykyinen luvun otsikointi ”Sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan” on suhteellisen vakiintunut ja sellaisena luonteva. Saksan ’Völkerstrafgesetzbuch’ käännetään englanniksi ’Code of Crimes against International Law’. 

Otsikoinnin ongelmaan liittyy sekin, että olisi eduksi, jos luku voitaisiin todella rajata vakavimpiin kansainvälisiin rikoksiin. Erityisesti syrjintäkriminalisointi vaikuttaa kovin vähäiseltä asialta näiden muiden rikosten joukossa. Voisi myös etsiä keinoja varsinaisten kansainvälisten rikosten erottamiseen muista sopivalla väliotsikoinnilla. 

8.	Yleisten oppien sääntely

Yleisten oppien kysymyksistä tahdon nostaa esille 12 §:n sääntelyn. Esimiehen vastuu ulottuu sen mukaan laajemmalle kuin alaisten vastuu, koska esimiehen vastuu kattaa tuottamuksen. Mistä rikoksesta esimies sitten oikein tuomitaan, sillä ne kriminalisoinnit, joiden nojalla alaisten toiminta tulee arvioiduksi, edellyttävät tahallisuutta? Esimies tuomitaan säännöksen mukaan rangaistukseen ”tekijän ja osallisen tavoin”. 

Olisi ehkä luontevampaa, että sotilas- ja muu esimies tulisi tuomituksi omasta erillisestä rikoksestaan, eikä tekijänä tai osallisena alaistensa rikoksista. Tällainen erilliskriminalisointi olisi luotavissa samanlaisista aineksista kuin esitetty RL 11:12. Erityiskriminalisointi täydentäisi esimiesten normaalia laiminlyöntiperusteista vastuuta tekijänä tai muuna osallisena. 

En pitäisi silti kovinkaan mahdottomana RL 3:3:nkaan valossa sitä, että esimiesten vastuu monessa tilanteessa voisi toteutua tavanomaistakin tietä. Tietysti tätä tukemaan voidaan laatia säännös, joka silloin olisi juuri sitä tyyppiä kuin esitetty 12 §. 

Saksan mallissa valvontavelvollisuuden laiminlyönnistä on oma säännöksensä (§ 13). Toinen säännös (§ 14), joka koskee laiminlyöntiä ilmoittaa rikoksesta esitutkintaa varten ja syyttämistä varten, täydentää edellistä. Näiden lisäksi on § 4:n säännös sotilaspäälliköiden ja muiden esimiesten vastuusta.

12 §:n sääntelyyn liittyy sekin pulma, että sotilaspäälliköt ja siviiliesimiehet siinä rinnastuvat toisiinsa, vaikka käytännössä sotilaspäälliköiden vastuu on ankarampi. Työryhmän mietinnössä tästä erosta ollaan tietoisia, mutta kuitenkaan erillisiä säännöksiä ei esitetä. 

Saksan mallissa on varauduttu siihen, että sotilaspäällikkö ei välttämättä olisi virallisessa asemassa. Säännös kuuluu (Section 4, (2)): ”Any person effectively giving orders or exercising command and control in a unit shall be deemed equivalent to a military commander. Any person effectively exercising command and control in a civil organization or in an enterprise shall be deemed equivalent to civilian superior.” Tämäntyyppinen laajennus saattaisi olla aiheellinen myös meillä.        

Rangaistuksen mittaamisen osalta mainittakoon vielä pieni yksityiskohta: kansainvälisten rikosten suhde RL 6:5:n koventamisperusteisiin olisi ollut syytä ottaa esille. Pohdittavaa olisi sekä suunnitelmallisuuteen, järjestäytymiseen että rikoksen kohdistamiseen kansanryhmään liittyen. 

Helsingissä, 28.6.2006

Kimmo Nuotio
oikeustieteen professori
Helsingin yliopisto