HELSINGIN HOVIOIKEUS
PL 76, Radanrakentajantie 5
00521 Helsinki
Puhelin 010 3640 500, Telefax  010 3640 512 kirjaamo
Sähköpostiosoite helsinki.ho@om.fi

5.7.2006

OIKEUSMINISTERIÖLLE

Viite: 		Oikeusministeriön lausuntopyyntö 25.4.2006
		OM 2/77/2005, OM 049:00/2005.

Asia:   		Lausunto työryhmän ehdotuksesta hallituksen esitykseksi sotarikoksia ja rikoksia ihmisyyttä vastaan koskevien rikoslain säännösten muuttamisesta (työryhmän mietintö 2006:8).

		Pyydettynä lausuntona mainitusta työryhmän mietinnöstä hovioikeus esittää seuraavan.

YLEISTÄ
	Esityksessä ehdotetaan sotarikoksia ja rikoksia ihmisyyttä vastaan koskevaa rikoslain 11 lukua muutettavaksi siten, että luvun säännökset nykyistä täsmällisemmin vastaisivat kansainvälisen rikostuomioistuimen Rooman perussäännön kriminalisointeja (artiklat 6, 7 ja 8) koskevia määritelmiä. Luvun otsikoksi ehdotetaan “rikoksia kansainvälistä oikeutta vastaan”.

	Perussäännössä määritellään Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvat rikokset, joita ovat joukkotuhonta (6 artikla), rikokset ihmisyyttä vastaan (7 artikla) ja sotarikokset (8 artikla). Myöhemmin, kun hyökkäysrikoksen tarkemmasta määrittelystä saadaan riittävä yksimielisyys, tuomioistuimen toimivaltaa voidaan laajentaa myös hyökkäysrikokseen. Perussäännön lähtökohtana on, että rankaiseminen joukkotuhonnasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan ja sotarikoksista kuuluu ensisijaisesti kullekin valtiolle itselleen. Kansainvälinen  rikostuomioistuin saa toimivaltansa vain, jos kansallinen oikeudenkäyttö joko ei toimi lainkaan tai se toimii puutteellisesti (ns.täydentämisperiaate).  

	Rooman perussäännön edellyttämät välttämättömät muutokset rikoslakiin saatettiin voimaan 1.10.2004 (604 ja 694/2002). Rikoslain 11 luvun säännöksiä sotarikoksista ja rikoksista ihmisyyttä vastaan ei tuolloin muutettu, koska rikoslain katsottiin tuolloin riittävästi vastaavan perussäännössä määriteltyjä sotarikoksia, joukkotuhontaa ja rikoksia ihmisyyttä vastaan. Eduskunnan lakivaliokunta ja ulkoasiainvaliokunta pitivät kuitenkin välttämättömänä, että  Suomi valmistautuu muuttamaan kansallisia säännöksiä niin, että ne tositilanteessa vastaavat kansainvälisiä säännöksiä; mahdolliset kansainvälisen  rikostuomioistuimen toimialaan kuuluvia rikoksia koskevat oikeudenkäynnit pitää ensisijaisesti voida käydä Suomessa. Näistä lähtökohdista puheena olevan esityksen tavoite  on selvä ja luonteva: tavoitteena on antaa Suomelle nykyistä paremmat mahdollisuudet käsitellä itsenäisesti Rooman perussäännössä tarkoitettuja erittäin vakavia rikoksia. Toisaalta esityksen perusteluista ilmenee, että rikoslain 11 luvun muuttaminen ja täydentäminen sanotussa tarkoituksessa on välttämätöntä, jotta varmistetaan perussäännön yhdenmukainen tulkinta ja soveltaminen sekä Suomen mahdollisuus entistä tehokkaammin käyttää ensisijaista toimivaltaansa Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvissa rikoksissa. Rikoslain 11 luvun tarkistaminen on välttämätöntä myös avointen rikostunnusmerkistöjen saattamiseksi laillisuusperiaatteen kannalta riittävän täsmälliseen muotoon.

	Esityksen mukaan rikoslainsäädännön vastaavuus perussäännössä määriteltyjen rikosten (6-8 artiklat) ja  rikosoikeudellisten vastuusäännösten kanssa pyritään toteuttamaan soveltamalla rikoslain kokonaisuudistuksessa hyväksyttyjä rikosoikeudellisia yleisiä periaatteita ja noudattamalla vakiintuneita kirjoitustapoja. Edelleen esityksen mukaan  perussäännön rikosten  määritelmien tulkinnassa samoin kuin ehdotettujen säännösten laadinnassa on käytetty hyväksi Kansainvälisen rikostuomioistuimen käyttöön tarkoitettuja, perussäännön 9 artiklan edellyttämiä, joukkotuhonnan, ihmisyyttä vastaan tehdyn rikoksen ja sotarikoksen hyväksyttyjä tulkintaohjeita, joita rikostuomioistuin käyttää apuna 6,7 ja 8 artiklan rikosmääritelmien tulkinnassa ja soveltamisessa.   

	Perussäännön määrittelemien rikosten ja Suomen rikoslainsäädännön suhdetta sekä mm. mainittujen artiklojen 6-8  tulkintaa ja sisältöä  sekä perussäännön rikosoikeudellista vastuuta koskevia määräyksiä on arvioitu perusteellisesti hallituksen esityksessä Kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännön hyväksymisestä sekä laeiksi sen lainsäädännön alaan kuuluvien määräysten voimaansaattamisesta ja rikoslain muuttamisesta (HE 161/2000 vp.), johon nyt kysymyksessä oleva muutosesitys pitkälti pohjautuu ja johon esityksessä viitataan. Hovioikeudella ei näin ollen ole huomautettavaa  esityksessä todetuista edellä mainituista  rikoslain 11 luvun ja siihen liittyvien lakien muutostarpeista  ja muutosten tavoitteista  eikä myöskään niistä periaatteista, joiden pohjalta lainmuutos on ilmoitettu toteutettavaksi (yleisperustelut s. 14-16).

	Ehdotetut muutokset merkitsevät pääasiallisesti muutoksia  rikoslain 11 lukuun siten, että osa muutoksista merkitsee vain lakisystematiikan muutoksesta johtuvia teknisiä muutoksia ( 2 §, 7 §, 8 §, 9 §, 10 §, 11 §), osassa on kysymys avointen rikostunnusmerkistöjen kirjoittamisesta yksityiskohtaisemmin voimassa olevaa tunnusmerkistöä täydentämällä (1 §) tai täydellisesti uudelleen (3 §, 4 §, 5 §, 6 §)  ja osassa on kysymys uusien vastuu- ja vastuuvapausperusteiden sisällyttämisestä rikoslakiin (12 §, 13 §). 

	Hovioikeus  tekee lisäksi seuraavat yksityiskohtaiset huomautuksensa esityksen johdosta.

YKSITYISKOHTAISIA HUOMAUTUKSIA

Perussäännön vaikutuksesta rikosoikeuden yleisiä oppeja koskeviin säännöksiin 

	Nyt kysymyksessä olevan esityksen  jaksossa “nykytilan arviointi” (s. 7-10) esitetään mahdollisen lainmuutostarpeen mittariksi määritelmä, jonka mukaan,  “jos perussäännön ja rikoslain rikosoikeudellista vastuuta koskevissa säännöksissä tai periaatteissa  ei ole eroja tai jos ne ovat aivan vähäisiä, tarkastelun lähtökohtana on, että rikoslain yleisiä oppeja koskevat säännökset soveltuvat kansainvälisen oikeuden vastaisiin rikoksiin. Jos erot ovat huomattavat, on syytä esittää perussäännön edellyttämiä säännöksiä rikoslain 11 lukuun.”

	Esityksen vertailussa todetaan mm., että säännökset rikosoikeuden yleisistä opeista rikoslain 3-6 luvussa, jotka tulivat voimaan 1.1.2004, vastaavat sisällöltään pääosin hyvin Kansainvälisen rikostuomioistuimen perussäännössä määriteltyjä vastuun yleisiä periaatteita, vaikkakin perussäännön artiklojen kirjoittamistavan ja osittain myös niiden sisällön todetaan poikkeavan rikoslain vastaavista säännöksistä. Edelleen perussäännön syyksiluettavuutta koskevien määritelmien sanontojen  todetaan tosin poikkeavan huomattavastikin rikoslain 3 luvun 5 ja 6 §:ien sanonnoista ja terminologiasta,  mutta tosiasiallisesti niiden todetaan perustuvan “samanlaisiin ajatuksiin” syyksiluettavuudesta yleisenä rikosoikeudellisena vastuun edellytyksenä. Edelleen perussäännön rikosoikeudellisia vastuuvapausperusteita koskevien määrittelyjen todetaan poikkeavan vastaavista rikoslain säännöksistä. Siitä huolimatta  esityksessä päädytään siihen, ettei rikoslain säännökset mainituista eroavaisuuksista huolimatta  näiltä osin tarvitse muutoksia tai täydennyksiä taikka erityissäännöksiä. 

	Edellä mainitun  perussäännön hyväksymistä koskevan hallituksen esityksen (HE 161/2000 vp.) mukaan kotimaisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa jutussa sovelletaan jatkossakin yleisten oppien tulkinnoissa kansallisessa oikeudessa vakiintuneita periaatteita. Kotimainen tuomioistuin ei siis sovella suoraan perussäännön kriminalisointeja, vaan niitä vastaavia kotimaiseen rikoslakiin sisältyviä. Yleisten oppien kysymyksissä voi toisinaan syntyä tilanne, jossa rikostuomioistuimen  soveltamiskäytäntö poikkeaa yhtä hyvin säädännäisen Suomen rikosoikeuden tuntemista määrittelyistä kuin kotimaisten tuomioistuinten ratkaisulinjasta. Kotimaiset tuomioistuimet ovat jatkossakin velvollisia seuraamaan ennen muuta kotimaisen oikeuden linjanvetoja, vaikkakin perussäännön määräykset ja niiden tulkintakäytäntö voivat aikanaan heijastua myös kotimaisen oikeuden kehitykseen. Sanotussa hallituksen esityksessä arvioidaankin vastaisuudessa syntyvän tulkintaongelmia erityisesti kysymyksissä, jotka koskevat artiklan määritelmän suhdetta sovellettaviin yksittäisiin kriminalisointeihin, syyksiluettavuusopin vaikutusta muiden yleisiä oppeja koskevien sääntelyiden soveltamiseen  sekä tilannetta, että nimenomaisella määräyksellä on poikettu edellyttämästä artiklan mukaista syyksiluettavuutta (s. 34).

	Edellä olevan perusteella  onkin ilmeistä, että ennakoiduilta tulkintaongelmilta ei siis voida välttyä. Hovioikeudella ei kuitenkaan ole esittää ehdotusta, jolla mainitut ongelmat voitaisiin välttää.

	Perussäännön 26 artiklan mukaan alle 18-vuotiaina rikoksen tehneet eivät ole rikosoikeudellisessa vastuussa joukkotuhonnasta, rikoksesta ihmisyyttä vastaan eikä sotarikoksesta. Esityksen mukaan Suomessa käsiteltävässä 15-17-vuotiaina tehtyjä mainittuja Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvia rikoksia ei ole tarpeen sulkea tekijöitä rikosoikeudellisen vastuun ulkopuolelle, vaan soveltaa heihin iästä johtuvia rikosoikeudellisia lievennysperusteita. Artiklan määräys ei siis tarkoita, että sanottua 18 vuoden ikärajaa nuorempien teot olisivat rankaisemattomia, vaan ne käsitellään kansallisissa tuomioistuimissa sen mukaisesti, mikä kussakin maassa on rikosoikeudellisen vastuun alaikäraja (HE 161/2000 vp. s. 30). Hovioikeus hyväksyy esityksessä omaksutun tulkinnan.

	Perussäännön 31 artiklassa päihtymystä arvioidaan vastuuvapausperusteena toisella tavoin kuin  rikoslain vastaavassa säännöksessä 3 luvun 4 §:n 4 momentissa. Artiklan mukaan päihtymys näyttäisi yleisesti ottaen saattavan johtaa vastuusta vapauttamiseen lievemmin edellytyksin kuin rikoslain ankara sääntely (HE 161/2000 vp. s.36). Hovioikeus katsoo kuten esityksessä, ettei ole tarkoituksenmukaista säätää päihtymyksen merkityksestä erityissäännöstä, joka koskisi ainoastaan Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvia rikoksia.

	Rikoslain 11 luvun 12 §:ään ehdotetaan perussäännön 28 artiklaa vastaavaa uutta säännöstä sotilaallisen ja muun esimiehen vastuusta niissä tapauksissa, joissa alaiset ovat tehneet perussäännössä mainittuja rikoksia sen vuoksi, ettei esimies ole valvonut alaisten toimintaa asianmukaisesti. Laiminlyönnistä sotilaallinen tai muu esimies tuomittaisiin rangaistukseen tekijän tai osallisen tavoin. Suomen rikoslaissa ei ole säännöstä, jonka perusteella esimies olisi valvontavelvollisuutensa laiminlyönnistä tekijänvastuussa tai siihen rinnastettavassa vastuussa rikoksista. Edelleen rikoslain 11 luvun 13 §:ään ehdotetaan perussäännön 33 artiklaa vastaavaa uutta säännöstä hallituksen määräyksestä ja esimiehen käskystä rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttavana seikkana tietyin edellytyksin Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivaltaan kuuluvissa rikoksissa. Esityksen mukaan uusilla säännöksillä tavoiteltaisiin esimiesten ja alaisten vastuun jakautumista nykyistä paremmin perussääntöä vastaavaksi. Hovioikeudella ei sinänsä ole huomauttamista uusien säännösten tavoitteista ja tarkoituksesta. Hovioikeus lausuu tarkemmin 12 §:n ehdotuksesta jäljempänä. 

Kirjoittamisesta
	Kuten edellä on todettu, muutoksen yhtenä tarkoituksena on saattaa rikoslain 11 luvun avoimet, yleisluontoiset tunnusmerkistöt laillisuusperiaatteen vaatimukset täyttäviksi. Perussäännön 7 artiklassa on yksityiskohtainen luettelo teoista, joita pidetään rikoksina ihmisyyttä vastaan ja 8 artiklassa huomattavasti yksityiskohtaisempi luettelo sotarikoksina pidettävistä teoista. Perussäännössä rikosmääritelmien kirjoittamistapa on edellä todetuin tavoin erilainen kuin Suomen rikoslaissa. Esityksen perustelujen mukaan  sanottuja rikostunnusmerkistöjä ei kuitenkaan voida rikoslaissa määritellä vain artiklojen sisältö rikoslakiin kopioimalla, vaan perussäännön artiklojen sisältö on saatava sellaisiin rikostunnusmerkistöihin, jollaisiin rikoslain kokonaisuudistuksessa on totuttu, erityisesti laadittaessa  ehdotusta säännökseksi rikoksesta ihmisyyttä vastaan (3 §) ja  sotarikoksesta (5 §).  

	Hovioikeus hyväksyy mainitut kirjoittamisperiaatteet sinänsä. Perustelujen mukaan esim. sotarikosta koskevassa 5 §:n säännösehdotuksessa on pyritty mahdollisimman kattavasti ottamaan huomioon perussäännön sisältö, joka on siis huomattavan laaja 15 kohtainen yksityiskohtainen luettelo menettelyistä, joita on pidettävä sotarikoksena (s. 28). Hovioikeuden käsityksen mukaan artiklan sisällöstä ainakin rikosten ryhmittelyssä pitää jo ehdotetun säännöksen selkeyden ja johdonmukaisuuden perusteella voida poiketa: esim. 5 §:n 1 momentin 1 kohdassa määritellään erilaisia ihmisiin kohdistuvia sotarikoksen muotoja kuten ihmisen surmaaminen, kidutus tai muu epäinhimillinen halventava kohtelu, haavoittaminen ym. Sen jälkeisissä kohdissa määritellään sotarikoksiksi erilaiset omaisuuteen kohdistuvat rikokset kuten  kaupunkien ryöstämiset (8 kohta), erilaiset kielletyt sodankäyntitavat (11 kohta)  ja erilaisten kiellettyjen aseiden ja taisteluvälineiden käyttö (12 kohta), kunnes 13 kohdassa  jälleen palataan ihmisiin kohdistuviin rikoksiin ja määritellään sotarikokseksi raiskaus ja muut törkeän seksuaalisen väkivallan muodot.  Hovioikeus pitää kirjoitustapaa  epäonnistuneena. Sotarikokset on ryhmiteltävä niin, että esim. ihmisiin kohdistuvat rikokset, omaisuuteen kohdistuvat rikokset, erilaiset kielletyt sodankäyntitavat ja kielletyt aseet tai taisteluvälineet muodostavat luettelossa omat  selvät kokonaisuutensa. 

12 §  Sotilaallisen ja muun esimiehen vastuu 

	Ehdotuksen 12 §:n mukaan sotilaallinen ja muu esimies tuomitaan rangaistukseen tekijän tai osallisen tavoin joukkotuhonnasta, rikoksista ihmisyyttä vastaan, törkeästä rikoksesta ihmisyyttä vastaan, sotarikoksesta, törkeästä ja lievästä sotarikoksesta sekä niiden yrityksestä, joihin tosiasiallisesti esimiehen komennossa, valvonnassa ja määräysvallassa olevat joukot tai alaiset ovat syyllistyneet sen johdosta, että esimies on laiminlyönyt velvollisuutensa asianmukaisesti valvoa joukkojen tai alaisten toimintaa, jos

	1) esimies tiesi tai hänen olisi olosuhteiden perusteella pitänyt tietää, että joukot tai alaiset olivat tekemässä tai aikoivat tehdä kyseisiä rikoksia eikä

	2) esimies ryhtynyt käytettävissään oleviin tarpeellisiin ja häneltä kohtuudella vaadittaviin toimiin rikosten täyttymisen ehkäisemiseksi tai niiden saattamiseksi viranomaisten tutkittaviksi syytteen nostamista varten.  

	Kysymyksessä on siis uusi säännös, jonka perusteella esimies joutuisi valvontavelvollisuutensa laiminlyönnistä  tekijänvastuuseen tai siihen rinnastettavaan vastuuseen rikoksista. Voimassa olevassa rikoslaissa ei ole vastaavaa säännöstä. Säännösehdotus koskee siis sekä sotilasesimiestä että siviiliesimiestä. Itse säännösehdotuksessa ei tehdä nimenomaista eroa sotilasesimiehen ja siviiliesimiehen  vastuun ankaruuden suhteen tai muutoinkaan. Ehdotus perustuu perussäännön 28 artiklaan, joka on laadittu siten, että  siinä sotilasesimiehen (a) vastuu on mm. syyksiluettavuuden (tietoisuuden) määrittelyn kannalta ankarampi kuin siviiliesimiesten (b).  Esityksen perusteluista ei ilmene, minkä vuoksi säännösehdotuksesta sanottu  selkeä erottelu sotilasesimiehen ja siviiliesimiehen vastuun välillä on jätetty pois. Kun ehdotuksen perustelujen mukaan säännösehdotuksen tulkinnassa on kuitenkin otettava huomioon velvollisuutensa laiminlyöneen esimiehen asema organisaatiossa ja kyseisen organisaation luonne, hovioikeuden käsityksen mukaan  sanottu erottelu olisi selvyyden vuoksi tehtävä itse säännöstekstissä, nimenomaan  sellaisena kuin erottelu ilmenee itse artiklasta.

	Perussäännön 30 artiklan 1 kappaleen mukaan jollei erikseen ole toisin määrätty, henkilö on rikosoikeudellisessa vastuussa ja hänet voidaan tuomita rangaistukseen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvasta rikoksesta ainoastaan, jos tunnusmerkistö on toteutettu “tahallaan tai tietoisesti”.  Hallituksen esityksessä perussäännön hyväksymisestä ym. (HE 161/2000 vp. s. 35), johon nyt kysymyksessä olevan esityksen perusteluissa viitataan, todetaan että  artiklan 28 a kohdassa laajennetaan sotilaspäälliköiden vastuu 30 artiklan pääsäännöstä poiketen kattamaan myös tuottamukselliset laiminlyöntirikokset.  Vastaavasti nyt kysymyksessä olevan esityksen perusteluissa todetaan, että sotilasesimiehen ja siviiliesimiehen vastuu voi perustua myös tuottamukseen, jolloin kysymyksessä olisi törkeä tuottamus.  

	Mikäli perustelujen mukaista tuottamusta tarkoittaa säännösehdotuksen määrittely “ tai hänen olisi olosuhteiden perusteella  pitänyt tietää, että joukot tai alaiset olivat tekemässä tai aikoivat tehdä kyseisiä rikoksia”,  määrittelyä voidaan hovioikeuden mielestä pitää jossain määrin  epäonnistuneena, kun vastaavaa ns. pakottavaa päättelyä on oikeuskäytännössä käytetty ilmentämään nimenomaan teon tahallisuutta eli tahallisuutta sen alarajan kohdalla (esim. Jussi Matikkala, Tahallisuudesta rikosoikeudessa, 2005. s. 177-178). Hovioikeus ehdottaa, että tässä käytettäisiin rikoslain 3 luvun 7 §:n tapaa määritellä tuottamus.  

	Presidentti 			Lauri Melander

	Kansliapäällikkö		Kristina Kahlas-Capodistrias

	Lausunnon on valmistellut hovioikeudenneuvos Juha Paimela