8.1.2007

SOSIAALI- JA TERVEYSMINISTERIÖ
Oikeusministeriö

STM/2769/2006
Oi (.ism ni feriö
9. nl	7f1i77
011_11 1	
0i&;v

Viite	Lausuntopyyntönne OM 7/41/2005
Asia	LAUSUNTO
Oikeusministeriö on viitekohdassa mainitulla kirjeellään pyytänyt sosiaali- ja terveysministeriön lausuntoa ehdotuksesta vakuutussopimuslain uudistamiseksi (OMO19:00/2005). Lausuntonaan sosiaali- ja terveysministeriö esittää seuraavan.

Yleiset huomiot

Vakuutussopimuslaki sääntelee vakuutuksenantajan ja vakuutuksenottajan oikeuksia ja velvollisuuksia. Niiltä osin kuin kyse on olennaisista yksilön oikeuksiin ja velvollisuuksiin vaikuttavista seikoista, säännösten tulisi ministeriön käsityksen mukaan olla lain tasoisia ja mandollisimman tarkkarajaisia. Vakuutussopimuslain säännökset, jotka koskevat asiakkaalle henkivakuutuksesta annettavia tietoja ennen sopimuksesta päättämistä ja sopimuksen voimassaoloaikana ovat muodoltaan liian yleiset, eivätkä vastaa sitä tarkkuustasoa, jolla esimerkiksi muussa rahoituspalvelulainsäädännössä on säädetty rahoituspalvelutuottajan tiedonantovelvollisuuksista tai muista sopimuspuolten välisistä suhteista. Huomattavaa on myös se, että myöskään vakuutussopimuslakia alemmanasteisissa säädöksissä ei ole säädetty riittävän tarkasti annettavien tietojen sisällöstä. Kuluttajan kannalta on huomattavasti selkeämpää vedota nimen-omaiseen vähimmäistiedonantovelvollisuuteen kuin hyvään vakuutustapaan tai tarpeellisiin tietoihin.

Sopimus- ja neuvotteluosapuolena vakuutuksenottaja on olennaisesti heikommassa asemassa kuin vakuutusyhtiö. Vahinkovakuutus- ja henkivakuutussopirnukset ovat luonteeltaan ja sisällöltään hyvin erilaisia. Vahinkovakuutus on yleensä vuosivakuutusta, jonka irtisanominen ja uuden vakuutuksen ottaminen on yksinkertaista, kun taas henkivakuutus on pääsääntöisesti pitkäaikainen jopa vuosikymmeniä kestävä sopimus. Henkivakuutuksesta päättäminen ja siitä seuraavat vaikutukset eroavat olennaisesti vahinkovakuutuksesta.

Ministeriön käsityksen mukaan etenkin henki- ja eläkevakuutussopimusten osalta vakuutussopimuslain yleisluonteiset säännökset tarpeellisten tietojen antamisesta ovat riittämättömät. Ministeriö viittaa erityisesti henkivakuutusdirektiivin
Postiosoite: PL. 33, 00023 Valtioneuvosto	Puhelin: (09) 16001	Sähköposti:	
Käyntiosoite: Meritullinkatu 8, Helsinki	Telekopio: (09) 160 74126
(Kirjaamo)	Email:kirjaamo.stm@stm.fi	

2 (7)
2002/83/EY liitteeseen 3. Kyseisessä liitteessä on luettelo niistä tiedoista, jotka on annettava vakuutuksenottajalle yhtäältä ennen sopimuksen tekemistä ja toisaalta sopimuksen aikana. Kokemus on osoittanut, että henkivakuutusyhtiöt eivät käytännössä ilmoita kaikkia direktiivin liitteen edellyttämiä tietoja. Ministeriö pitää. tarpeellisena, että henkivakuutusdirektiivin edellyttämät vakuutuksenantajan keskeiset tiedonanto-velvollisuudet, jotka koskevat henkivakuutussopimukseen kuuluvan säästöosan karttumista, sisällytettäisiin vakuutussopimuslakiin vakuutuksenottajan aseman parantamiseksi. Direktiivin edellyttämä yhtiön tiedonantovelvollisuus henkivakuutussopimuksista ei tosiasiallisesti toteudu Suomessa. Olennaisten vähimmäistiedonantovelvollisuuksien nostaminen lain tasolle ei sulje pois sitä, että myös muut kuin laissa tai sitä täydentävässä mandollisessa alemmanasteisessa normissa luetellut tarpeelliset tiedot olisi annettava ennen sopimuksen tekemistä.

Ministeriö kiinnittää huomiota siihen, että vakuutussopimuslain 5 §:n määräyksenantovaltuutta, joka koskee tietojen antamista ennen sopimusten päättämistä supistettaisiin ehdotuksen mukaan olennaisesti. Ehdotetun 5 §:n 4 momentin mukaisesti Vakuutusvalvontavirastolla olisi oikeus antaa ainoastaan määräyksiä säästöhenkivakuutuksen ja eläkevakuutuksen kulujen laskemis- ja ilmoittamistavasta, mutta ei esimerkiksi tuottojen ilmoittamisesta. Määräyksenantovaltuutus on näin esitetyssä muodossa liian suppea.

Eräitä huomioita henkivakuutustoiminnasta Suomessa

Henki- ja eläkevakuutussopimukset ovat Suomen ETA jäsenyyden jälkeen tulleet monimuotoisemmiksi sekä ehdoiltaan että muodoiltaan. Myös henkivakuutusyhtiöiden toiminta on muuttunut olennaisesti siten, että eräissä henkivakuutusyhtiöissä voitontuottamistarkoitus on korostunut. Tästä on seurannut se, että henkivakuutusyhtiön ylijäämä on jakautunut viime vuosina eri tavoin kuin aikaisemmin vakuutuksenottajille annettavina lisäetuina ja yhtiön omistajille maksettavina osinkoina. Kaska perinteisessä ylijäämään osallisessa säästöhenkivakuutuksessa asiakasedut ovat olennainen osa niitä odotuksia, joita vakuutuksenottajalla on sijoittaessaan varoja yhtiöön, on tärkeää, että vakuutuksenottajalle muodostuu jo sopimuksen tekohetkellä mandollisimman selkä kuva lisäetujen laskemis- ja jakamisperusteista.

Henkivakuutuksessa, muiden kuin ryhmäeläkevakuutuksien osalta, vastuuvelan laskennassa käytettävää enimmäiskorkoa (laskuperustekorkoa) on uusien sopimusten osalta laskettu 4,5 prosentista asteittain 2,5 prosenttiin. Laskuperustekoron alentaminen on koskenut ainoastaan uusia vakuutussopimuksia. Vanhoja voimassa olevia sopimuksia laskuperustekoron muutokset eivät näin ollen ole koskeneet. Eräät yhtiöt soveltavat jo nollalaskuperustekorkoa uusiin henkivakuutussopimuksiin. Tästä seuraa, että yhä suurempi osuus sijoitusriskistä on siirretty vakuutuksenottajien kannet-tavaksi. Siten asiakaseduilla ja muilla hyvityksillä on entistä olennaisempi merkitys henkivakuutussäästöjen karttumiseen. Tällaisten vakuutusten osalta henkivakuutusdirektiivin liitteen 3 A kohdan a.8 alakohdan nimenomaisen voimaansaattamisen tärkeys korostuu.

Ministeriön näkemyksen mukaan on tärkeää, että lailla varmistetaan vakuutuksenottajille riittävät tiedot vakuutuksesta, erityisesti säästöhenkivakuutuksen säästöosuuden nettotuoton muodostumiseen vaikuttavien tekijöiden osalta.

3 (7)
Ministeriön käsityksen mukaan tiedonantovelvollisuuden täydentäminen lisäetujen laskemis- ja jakamisperiaatteista on ensiarvoisen tärkeää vakuutuksenottajalle vakuutuksesta saatavan tuoton arvioimiseksi. Tä11ä tiedonantovelvollisuudella on yhteys henkivakuutusyhtiöitä koskevaan vakuutusyhtiölain 13 luvun 3 §:ssä säädettyyn kohtuusperiaatteeseen. Lisäetujen laskemis- ja jakamisperusteiden ilmoittaminen selkeästi vakuutuksenottajille on tärkeää myös siksi, että vakuutuksenottajat pystyvät henkivakuutusyhtiöiden tilinpäätösten perusteella ennakoimaan yhtiön ylijäämän käyttöä lisäetujen kartuttamiseksi. Ministeriön käsityksen mukaan on ilmeistä, että henkivakuutuksenottajat eivät yleisesti ottaen seuraa henkivakuutusyhtiöiden tilinpäätöksissään ilmoittamia tietoja. Yhtiötason tiedoista ei voi vetää johtopäätöstä tietyn vakuutuksen kohtelusta, minkä vuoksi vakuutussopimuksen sisällön kannalta olennaiset tiedot on luontevampaa ilmoittaa vakuutuksenottajille vuosittain lähetettävässä selvityksessä.

Ministeriö kiinnittää lisäksi huomiota vakuutussopimuslain 7 §:ään, joka koskee vakuutuksen voimassaoloaikana annettavia tietoja, eli käytännössä vakuutuksenottajalle vuosittain toimitettavan selvityksen sisältöä. Direktiivin mukaan vakuutuksen voimassaoloaikana on vakuutuksenottajalle annettava kaikki liitteen A kohdissa mainittujen tietojen lisäksi tiedot vuosittaisista lisäedusta.

Lisäetujen myöntämisperusteet tai kuormitusosuudet on eräissä tapauksissa sidottu kertyneisiin vakuutussäästöihin tai maksusuunnitelmiin. Vuosittain vakuutusyhtiölle maksettujen vakuutusmaksujen osalta niistä kertyviin säästöosuuksiin voidaan siis soveltaa erilaisia asiakashyvitysperiaatteita. Vakuutusyhtiö saattaa myöntää eräitä lisäetuja esimerkiksi vain maksusuunnitelman mukaisille maksuille. Näin ollen vakuutuksenottajan kannalta olennainen tieto on, missä määrin säästösumman eri osille maksetaan erilaisia asiakashyvityksiä. Jos asiakashyvitysperiaatteita muutetaan, asiakkaalle olisi tiedotettava ennalta asiakashyvitysperiaatteiden muuttamisesta siten, että asiakas voi esimerkiksi ennen muutosta tarkistaa joustavamaksuisen säästöhenkitai eläkevakuutuksen maksusuunnitelmaa siten, että se tosiasiallisesti vastaa hänen säästötavoitteitaan.

Ministeriö pitää edellä mainituista syistä välttämättömänä, että henkivakuutusdirektiivin liitteen 3 a.8 ja b.3 alakohtien vaatimuksia vastaavat velvoitteet sisällytetään vakuutussopimuslakiin ja katsoo lisäksi että liitteen a.9 ja a.10 alakohdat luonteensa puolesta ovat lain tasolla yksilöitäviä seikkoja.

Henkivakuutuksen sopimusehtojen ja maksujen muuttaminen

Mietinnössä ehdotetaan vakuutusyhtiöille yksipuolista oikeutta muuttaa henkivakuutuksen vakuutusmaksua tai muita sopimusehtoja henkivakuutukseen vaikuttavan lainsäädännön muuttuessa. Työryhmän ehdotuksen 20 a § 2 momentin mukaan "Henkivakuutuksen vakuutusmaksua tai muita sopimusehtoja voidaan kuitenkin muuttaa vain, jos muutokseen on erityistä syytä yleisen vahinkokehityksen tai korko-tason muutoksen vuoksi eikä vakuutussopimuksen sisältö muutu olennaisesti alkuperäiseen sopimukseen verrattuna. " . Tämän mukaan sopimus ei saa olennaisesti muuttua alkuperäiseen verrattuna. Sen sijaan seuraavassa virkkeessä todetaan, että "Jos henkivakuutukseen vaikuttavaa lainsäädäntöä muutetaan, vakuutuksenantajalla on lisäksi oikeus muuttaa henkivakuutuksen vakuutusmaksua tai muita sopimusehtoja vastaamaan lainsäädännön muutosta. ". Tässä ei oteta huomioon sitä, onko muutos

4 (7)
olennainen vai ei. Eli myös ei-pakottavan vakuutukseen vaikuttavan lain muutoksen johdosta vakuutussopimus voisi yhtiön yksipuolisella päätöksellä muuttua olennaisesti, kuten esimerkiksi lailla 772/2004 toteutettu eläkeiän muutos.

Yleisperustelujen kohdan 2.6. kolmannessa kappaleessa sopimusehtojen muutosoikeuden laajentamista perustellaan seuraavasti: "Jos vakuutuksenantajan olisi kannettava riski kaikista yhteiskunnassa ja taloudellisissa olosuhteissa tulevaisuudessa tapahtuvista yllättävistä muutoksista, joihin sopimusta tehtäessä ei ole voitu varautua, se saattaa johtaa vakuutusmaksutason määrittämiseen jo sopimusta tehtäessä tarpeettoman korkeaksi ja vaikuttaa ainakin pidemmällä aikavälillä yhtiöiden tuotekehitykseen kuluttajien kannalta kielteisesti. "
Ministeriö toteaa, että henkivakuutusyhtiöillä on varsin laajat vapausasteet tuotekehittelyyn. Koska ministeriö vahvistaa ainoastaan vastuuvelan laskennassa käytettävän enimmäiskoron, voidaan katsoa, että laskuperustekoron valinta on henkivakuutusyhtiön harkinnassa. Mitä korkeamman vastuuvelan laskuperustekoron henkivakuutusyhtiö valitsee sitä suuremman sijoitusriskin se kantaa. Henkivakuutusyhtiö voi vaikuttaa tulevaan korkoriskiin myös harkitsemalla, kuinka pitkäksi ajaksi tietty vakuutussopimus myönnetään. Kantamaansa sijoitusriskiin henkivakuutusyhtiö voi vaikuttaa myös myöntämällä asiakashyvitykset ehdollisina, vakuutuskauden lopussa (terminal bonus), tai jakamalla asiakashyvityksiä tuottojen toteutumisajankohtaa myöhempinä vuosina.

Kiinteä laskuperustekorko muodostaa henkivakuutuksen ottajalle tietyn tuottotakuun henkivakuutukseen usein liittyvän säästöosuuden pysyvyydelle tai sen karttumiselle, jos laskuperustekorko ylittää säästöistä velvoitettavat kuormitusosuudet. Laskuperustekoron valinta on siis nähtävä liiketoiminnan riskinä, johon henkivakuutusyhtiön on otettava kantaa sopimuksen tekohetkellä. Jos myöhemmin sovelletaan sopimushetkeä alempaa laskuperustekorkoa se saattaa vaikuttaa säästöjen kertymiseen. Ministeriön käsityksen mukaan esitettyä yleisluontoista valtuutta muuttaa sopimusehtoja ja maksuja ilman tarkempia perusteluja ei tulisi sallia henkivakuutusyhtiöille.

Vakuutuksenottajan kannalta laskuperustekoron pysyvyys on olennainen osa vakuutussopimuksen sisältöä, koska valitsemalla henkivakuutustuotteen, jossa on korkeampi laskuperustekorko, henkivakuutuksenottaja saa korkeamman tuottotakuun kuin valitsemalla tuotteen, jossa on nollalaskuperustekorko tai joka on sijoitussidonnainen vakuutus.

Ehdotuksen 20 a §:n yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan: "Ehtoja saattaa kuitenkin olla molempien sopimusosapuolten kannalta tarkoituksenmukaista ja kohtuullista muuttaa uuden lainsäädännön johdosta myös sellaisissa tapauksissa, joissa eh-dot eivät ole lainvastaisia. "

Ehdotus antaa henkivakuutusyhtiöille yksipuolisen sopimusehtojen muutosoikeuden henkivakuutukseen vaikuttavan lainsäädännön muuttuessa muissakin kuin lain pakottavissa tilanteissa. Henkivakuutus on kanden osapuolen vapaaehtoisuuteen perustuva sopimussuhde. Tällaisiin sopimuksiin sopii huonosti se, että lainsäädännöllä sopimuksen toiselle osapuolelle annetaan yksipuolinen sopimuksen muutosoikeus. Lain voimaantulosäännöksen mukaan tämä koskisi takautuvasti myös ennen lain voimaan-tuloa tehtyjä sopimuksia, ja loukkaisi toteutuessaan ilmeisesti sekä omaisuuden-

5 (7)
suojaa että sopimusehtojen pysyvyyttä koskevia periaatteita. Ministeriön käsityksen mukaan tämäntyyppisiä asioita ei voi jättää pelkästään kilpailun varaan, koska esimerkiksi henkivakuutuksen siirto vakuutusyhtiöistä toiseen ei nykyisin ole mandollista ilman vakuutuksen takaisinostamista.

Henkivakuutukseen vaikuttavaa lainsäädäntöä ei ehdotuksessa määritellä tarkemmin. Lainsäädäntö voidaan käsittää hyvinkin laajaksi, vaikka perusteluissa todetaan, että "Ehdotettua uutta säännöstä on tarkoitettu tulkittavaksi suppeasti. Vakuutuksenantajan yksipuolisin toimin ehtoja voitaisiin muuttaa vain vastaamaan lainsäädännön muutosta." Avoimeksi jää, tarkoitetaanko tässä esimerkiksi välitöntä ja/tai välillistä vaikutusta, vakuutuksen tuottamaa taloudellista etuutta vai jotakin muuta? Mietinnössä ei ole tarkemmin otettu kantaa tilanteisiin, jotka vastaavat lainsäädännön muutosta. Tämän vuoksi jää epämääräiseksi, miten eri tilanteita tulee tulkita ja miten asiakkaansuoja voidaan varmistaa, jos vakuutuksenottajalla ja vakuutuksenantajalla on eri käsitys siitä, mikä vaikutus lainsäädännön muutoksella on. Vakuutuksenottaja on ennen vakuutussopimuksen solmimista itse harkinnut, millainen vakuutus sopii hänelle. Lähtökohtana on pidettävä, että vakuutuksenottaja on vakuutukseen vaikuttavan lainsäädännön muuttuessa edelleen kykenevä harkitsemaan, onko tilanne sellainen, että sillä todella olisi vaikutusta hänen kannaltaan.

Koska muutosoikeus on yksipuolinen, käytäntö todennäköisesti muotoutuu sellaiseksi, että vain yhtiölle edulliset muutokset tehdään. Esimerkiksi, jos eläkevakuutusten vakuutusmaksun verovähennysoikeuteen vaikuttavia takaisinostorajoituksia lievennettäisiin, vakuutusyhtiöiden ei olisi tältä osin pakko muuttaa sopimusehtoja, vaikka se olisi vakuutuksenottajien edun mukaista.

Vakuutussopimuksen muuttaminen ei voi olla yksipuolinen päätös. Vakuutukseen vaikuttavan ei pakottavan lainsäädännön muuttuessa tulisikin menetellä siten, että vakuutusyhtiö harkintansa mukaan lähettää vakuutuksenottajalle ehdotuksen muutoksesta ja vakuutuksenottaja voi itse arvioida ja päättää, onko muutosehdotus hänelle sopiva. Muutos, jolla jälkikäteen siirretään yhtiön liiketoiminnallista riskiä vakuutuksenottajien kannettavaksi, ei ministeriön käsityksen mukaan voi tulla kyseeseen muuta kuin nimenomaisen tarkkarajaisen lainsäädännön kautta, jossa muutostilanteet on analysoitu kaikkien intressiryhmien kannalta.

Ministeriö kiinnittää lisäksi huomiota ehdotuksen 20 a §:n perustelujen kuudenteen kappaleeseen. Perusteluj en mukaan vakuutuksenottajalle maksettavaa kiinteää laskuperustekorkoa voidaan alentaa saman verran kuin vastuuvelan laskennassa käytettävän koron ylärajaa on alennettu. Voimassa olevan lain perusteella vakuutukselle maksettavaa kiinteää laskuperustekorkoa voidaan alentaa enintään määrällä, jolla vastuuvelan laskennassa käytettävää korkoa on alennettava, kuitenkin enintään vastuuvelan laskennassa käytettävän koron ylärajaan asti.

Jos vastuuvelan laskennassa käytettävän enimmäiskoron muuttaminen vaikuttaa asiakkaalle hyvitettävään tuottoon alentavasti, kysymyksessä tulee olla tarkkarajainen lain tasoinen säiinnös. Asian säänteleminen perusteluissa ei ole riittävää, kun kyseessä on omaisuudensuojaan ja sopimuksen pysyvyyteen liittyvä olennainen seikka.

6 (7)

Takaisinostoarvo eliikevakuutuksessa
Työryhmän mietinnössä jää avoimeksi kysymykseksi, säilyykö muutosten yhteydessä eläkevakuutuksissa nykyisen vakuutusyhtiölain 13 luvun 4 §:n mukainen oikeus takaisinostoarvoon tilanteessa, jossa yhtiö alentaa vapaakirja-arvoa sen vuoksi, että vastuuvelan korkoa alennetaan vastaamaan sosiaali- ja terveysministeriön antamaa ylintä vastuuvelan korkoa.

Tämä oikeus on nyt kirjattu lakiin, ja siihen on oikeus riippumatta siitä, mitä vakuutusehdoissa todetaan. Yllä mainitussa tapauksessa vapaakirja-arvon alentaminen merkitsee myös takaisinostoarvon alentumista, kun vakuutukselle hyvitettävä tuotto alenee. Tätä oikeutta on voimassa olevan vakuutusyhtiölain perusteluissa pidetty eräänä kohtuusperiaatteen sovellutuksena ja on hyvin ymmärrettävissä.

Vapaakirja-arvon alentaminen vastuuvelan enimmäiskoron alentamisen yhteydessä perustuu ehdotuksen 20 a §:ään. Ehdotuksen 20 a §:n 4 momentin mukaisesti muutoksesta on ilmoitettava vakuutuksenottajalle, jolla on oikeus irtisanoa vakuutus. Vakuutussopimuslain 12 §:n mukaan vakuutuksenottajalla on irtisanomisoikeus, mutta tässä pykälässä ei sen enempää määritellä irtisanomisen vaikutuksia.

Voimassa olevan vakuutussopimuslain 13 §:n 1 momentin mukaan, jos vakuutus-maksuista on kertynyt säästöä, vakuutuksenottajalla on oikeus keskeyttää maksujen suoritus ja saada vapaakirja tai takaisinostoarvo. Edelleen 13 § 3 momentin mukaan eläkevakuutuksen osalta ehdoissa voidaan kuitenkin rajoittaa eläkevakuutusten osalta oikeutta saada takaisinostoarvo. Näin on myös tehty.

Koska ehdotuksen 20 a §:ssä ei eritellä sopimuksen muuttamisen syitä, tulee varmistaa, että jatkossa vapaakirja-arvojen alentamisen yhteydessä eläkevakuutusten osalta oikeus takaisinostoarvoon säilyy nykyisen lain mukaisena. Asia, joka nykyisin on laissa säädetty jäisi jatkossa vakuutusehtojen varaan. Oikeustilan muuttaminen ei lie-ne ollut ehdotuksen tarkoitus. Tältä osin esitystä tulee ministeriön näkemyksen mukaan muuttaa.

Lisäksi on huomattava, että vakuutuksenottajan kannalta eläkevakuutuslainsäädäntö ja sopimuskäytäntö poikkeaa Suomessa asiantilasta useassa muussa Euroopan Talousalueen jäsenvaltiossa. Kun henkivakuutusta ei käytännössä voi siirtää toiseen vakuutusyhtiöön takaisinostamatta vakuutusta, tämä johtaa vakuutussäästäjän kannalta yleensä epäedullisiin veroseurauksiin. Eläkevakuutuksessa takaisinoston mandollisuus on henkivakuutusta vieläkin rajoitetumpaa ja veroseuraamukset vanhoissa vakuutuksissa mandollisesti huomattavan epäedulliset. Koska vakuutuksenottajan ase-ma Suomessa on näiltä osin eräitä muita jäsenvaltioita huonompi, ministeriön käsityksen mukaan lainsäädännössä tulisi kiinnittää huomiota vakuutusyhtiöiden oikeasuhtaisten velvollisuuksien lisäämiseen ja vakuutuksenottajien oikeuksien pysyvyyteen.

Ministeriön näkemyksen mukaan myös valvonnan toteuttamisen kannalta henki- ja eläkevakuutussopimuksista annettavien tiedonantovelvollisuuksien tarkentaminen ja perustelujen tarkentaminen henkivakuutusmaksujen ja ehtojen muuttamista koskevien tilanteiden osalta myötävaikuttaisi siihen, että vakuutusvalvontaa voitaisiin tehos‑

Kari Välimäki

Osastopäällikkö, ylijohtaja

T /C6v-IA
armo Pukkila

f

7 (7)
taa. Tarkkarajaisemmat säännökset alentaisivat kynnystä puuttua tilanteisiin, joissa vakuutuksenottajien oikeudet ovat epäselvät.
Kansliapäällikkö