Outi Pennanen					30.11.2006

Oikeusministeriölle

Viite: lausuntopyyntö OM 7/41/2005

EHDOTUS VAKUUTUSSOPIMUSLAIN UUDISTAMISEKSI (TYÖRYHMÄMIETINTÖ 2006:16)

Oikeusministeriö on pyytänyt Suomen Vakuutusyhtiöiden Keskusliitolta (SVK) lausuntoa työryhmämietinnöstä (2006:16), jossa ehdotetaan vakuutussopimuslain uudistamista. Tämän johdosta SVK esittää lausuntonaan seuraavan.

SVK:n käsityksen mukaan vakuutussopimuslaki on nykymuodossaan toiminut hyvin. Vuoden 1995 uudistuksen keskeisin tavoite oli parantaa kuluttajan ja kuluttajaan rinnastettavassa asemassa olevan elinkeinonharjoittajan asemaa vakuutussopimussuhteessa. Tämä tavoite on SVK:n näkemyksen mukaan saavutettu hyvin. 

SVK yhtyy työryhmän näkemykseen siitä, että merkittäviä puutteita, ongelmia tai epäselvyyksiä ei vakuutussopimuslain soveltamisessa ole todettu. Työryhmän esitys sisältää pääasiassa selvennyksiä ja täsmennyksiä voimassa olevaan lakiin. Merkittäviä muutoksia sopijapuolten asemaan ei esitetä eikä tällaisiin muutoksiin ole tarvettakaan.

Työryhmän mietinnössä on sovitettu yhteen sekä vakuutuskuluttajien, viranomaisten että vakuutusyhtiöiden osin vastakkaisiakin muutosehdotuksia ja näkemyksiä kokonaisuudeksi, joka oli parhaiten kaikkien työryhmässä edustettuina olleiden tahojen hyväksyttävissä. Työryhmän ehdotus on SVK:n näkemyksen mukaan tämän vuoksi toteuttamiskelpoinen. SVK kuitenkin toivoo, että jatkovalmistelussa vielä kiinnitettäisiin huomiota seuraaviin säännösehdotuksiin.

30 § Vakuutustapahtuman aiheuttaminen vahinkovakuutuksessa

SVK on lausunnossaan oikeusministeriön tiedusteluun vakuutussopimuslain tavoitteiden toteutumisesta ja mahdollisista muutostarpeista vuonna 2001 ehdottanut, että pykälässä tulisi rikoslain 23 luvussa omaksutun terminologian mukaisesti käyttää sanan ”huumausaine” sijasta käsitettä ”huumaava aine”.

Mietinnössä pykälän 3 momenttia ehdotetaan muutettavaksi siten, että myös muun huumaavan aineen kuin alkoholin tai huumausaineen käyttö voisi johtaa vakuutuskorvauksen alentamiseen tai epäämiseen moottoriajoneuvovakuutuksessa, jos vakuutusehdoissa on tätä koskeva määräys.

SVK:n näkemyksen mukaan muu huumaava aine tulisi lisätä momenttiin siten, että se koskisi kaikkia vahinkovakuutuksia eli muitakin kuin moottoriajoneuvovakuutuksia. On vaikeaa ymmärtää, miksi muissa vahinkovakuutuksissa huumaavan aineen käyttöön ei voitaisi vedota. Esimerkiksi vastuuvakuutuksessa tulisi voida vedota huumaavan aineen käyttöön, jos polkupyöräilijä on aiheuttanut vahingon tällaisen aineen vaikutuksen alaisena. Myös isoja palo- ja vesivahinkoja voidaan aiheuttaa tällaisten aineiden vaikutuksen alaisena. Lainsäädännössä ei tulisi suhtautua eri tavoin siihen, onko vahingon aiheuttanut henkilö huumaantumistarkoituksessa ottanut alkoholia, huumausainetta tai jotain muuta huumaavaa ainetta.

Ehdotuksessa ei ole myöskään perusteltu sitä, miksi muissa vahinkovakuutuksissa kuin moottoriajoneuvovakuutuksissa ei ole sallittua vedota huumaavan aineen käyttöön, jos sillä on selvä syy-yhteys vahingon syntyyn.

34 § Korvauksen alentaminen tai epääminen vahinkovakuutuksessa ja 
58 § Alivakuutus

Voimassa olevan lain 34 §:n mukaan korvauksen alentamista tai epäämistä harkittaessa on otettava huomioon, mikä merkitys seikalla, jota vakuutuksenottajan tai vakuutetun antama väärä tai puutteellinen tieto koskee, tai vahingonvaaraa lisänneellä muuttuneella olosuhteella taikka vakuutetun toimenpiteellä tai laiminlyönnillä on vahingon syntymiseen.

Syy-yhteysvaatimus on järkevä silloin, kun kyse on toimimisvelvoitteiden laiminlyönnistä tai vahingon aiheuttamisesta. Sen sijaan silloin, kun kyse on oikeiden tietojen antamiseen liittyvistä velvollisuuksista tai velvollisuudesta ilmoittaa vaaran lisääntymisestä, syy-yhteysvaatimus ei toimi ilmoittamisvelvollisuuden laiminlyönnin ja vakuutustapahtuman välillä. Tästä syystä SVK ehdotti vuonna 2001 antamassaan lausunnossa, että 34 § kirjoitettaisiin toisin siten, että siinä mainittaisiin tiedonantovelvollisuuden vaikutuksesta vakuutusyhtiön vastuuseen eikä vahingon syntymiseen. Myös OTT Jaana Norio-Timonen kiinnitti samaan ongelmaan huomiota oikeusministeriölle laatimassaan arviomuistiossa.

Tämän johdosta työryhmä on ehdottanut 34 §:ään lisättäväksi viittaussäännöksen 58 §:ään, jossa puolestaan ehdotetaan säädettäväksi tiedonantovelvollisuuden laiminlyönnin vaikutuksesta vakuutuskorvaukseen eräissä tapauksissa.

SVK katsoo, että 58 §:ään tehty uusi 3 momentti ei ole onnistunut, sillä se sekoittaa yli- ja alivakuutuksen käsitteitä. Lain 58 § on tarkoitettu sovellettavaksi summavakuutuksissa ja uusi 3 momentti soveltuu ensisijassa täysarvovakuutuksiin. Lisäksi ehdotettu 3 momentti ratkaisee vain osan ongelmista, sillä se ei huomioi muun muassa tilanteita, joissa vakuutusta ei olisi ollenkaan myönnetty tai joissa vakuutus olisi myönnetty toisin ehdoin, jos vakuutusyhtiöllä olisi ollut oikea tieto vakuutetusta kohteesta. Tämän vuoksi SVK toistaa aiemman esityksensä ja katsoo, että säännöstä tulisi muuttaa siten, että viittaus ”vahingon syntymiseen” korvataan viittauksella ”vakuutusyhtiön vastuuseen”.

38 § Vakuutusmaksun suorittaminen

Pykälään ehdotetaan lisättäväksi säännös sellaisesta tilanteesta, jossa vakuutuksenantajan vastuu alkaa yhdistelmävakuutuksessa joltakin osin myöhemmin. Myöhemmän vastuuajan ollessa kyseessä vakuutuksenantaja ei ehdotetun uuden säännöksen mukaan saisi vaatia vakuutusmaksun suorittamista tältä osin ennen vastuun alkamista.

Säännöksen perusteluissa todetaan säännöksen merkitsevän sitä, että vakuutuksenantaja ei saisi jakaa vakuutusmaksua tasasuuruisiin eriin koko vakuutuksen voimassaoloajalle, vaan vakuutusmaksun olisi oltava ensin alempi siitä syystä, että vakuutuksenantajan vastuu ei ole vielä kaikilta osin alkanut.

Sinänsä on selvää, että vakuutusmaksua ei saa periä ajalta, jolloin vakuutusyhtiön vastuu ei ole voimassa. Sen sijaan lainsäätäjän ei tulisi puuttua siihen, jaksotetaanko vakuutusmaksu yhdistelmävakuutuksissa tasasuuruisiin eriin vai peritäänkö se siten, että vakuutusmaksu on ensin alempi.

SVK katsoo, että vakuutusmaksua koskevalla säännöksellä puututaan vakuutusyhtiöiden oikeuteen päättää itse maksun määräytymisperusteista ja maksurakenteesta. Kyseinen sääntely saatettaisiin myös katsoa EY-oikeuden vastaiseksi sillä perusteella, että sillä rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta. Tältä osin SVK viittaa tuoreeseen EFTA-tuomioistuimen tapaukseen (E-01/05), jossa EFTA:n valvontaviranomainen haastoi Norjan tuomioistuimeen, koska se katsoi, että Norjan sopimusoikeuteen perustuva henkivakuutusmaksua koskeva säännös ei ollut EY-oikeuden mukainen. Norja oli perustellut säännöstä muun muassa sillä, että se kuuluu vakuutussopimusoikeuteen, jota ei ole EU:ssa harmonisoitu.

EFTA-tuomioistuin katsoi, että kiistelty säännös saattoi lisätä kuluttajien tietoisuutta vakuutussopimukseen sisältyvistä kustannuksista, mutta säännös ei ollut välttämätön kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. Vakuutusyhtiötä voidaan myös vaatia toimittamaan lisätietoa vakuutuksesta, jos se on vakuutuksenottajalle tarpeellista sopimuksen ymmärtämisen kannalta. Tästä syystä kyseinen maksuja koskeva säännös oli tuomioistuimen mukaan suhteeton tavoiteltuun päämäärään nähden.

73 § Vaatimuksen esittämisajankohta ja vanhentuminen

Pykälää ehdotetaan muutettavaksi siten, että vuoden määräajan ja 10 vuoden määräajan alkamisajat myöhentyvät. Vuoden määräaika alkaisi kulua vasta siitä, kun korvauksen hakija on saanut tietää vakuutuksen voimassaolosta, vakuutustapahtumasta sekä myös vakuutustapahtumasta aiheutuneesta korvattavaksi tulevasta vahinkoseuraamuksesta. Myös 10 vuoden määräajan alkamisaika myöhentyisi, jos vakuutus on otettu henkilövahingon tai vahingonkorvausvelvollisuuden varalta. Näissä vakuutuksissa korvausvaatimus olisi esitettävä viimeistään 10 vuoden kuluessa vahinkoseuraamuksen aiheutumisesta. Vahinkoseuraamuksena pidettäisiin ehdotuksen perustelujen mukaan laskun saamista.

Vanhentumisajankohdan myöhentäminen omaisuusvahingoissa

SVK kiinnittää ensinnäkin huomiota vanhentumisajankohdan myöhentämisessä siihen, että vuonna 2001 annetuissa lausunnoissa kritiikki ja ongelmat pykälää kohtaan koskivat henkilövahinkoja. Tästä syystä SVK ymmärtää työryhmän ehdottaman sääntelyn tavoitteet henkilövahinkojen osalta, mutta vanhentumisajankohdan myöhentäminen esinevahinkoihin nähdään ongelmallisena, sillä useissa tavanomaisissa esinevahingoissa vahinko on havaittavissa välittömästi vahinkotapahtuman jälkeen. Lisäksi vakuutuksenantajalle on tärkeää saada viipymättä tieto sattuneesta vahinkotapahtumasta, jotta vakuutusyhtiö voi ryhtyä toimenpiteisiin vahingon rajoittamiseksi tai oikeuksiensa säilyttämiseksi vahingon aiheuttajaa kohtaan. Nopea tietojen saanti on tärkeää myös sen selvittämiseksi, onko vakuutuksenantaja ylipäänsä vastuussa vahingosta ja mikä on sen määrä. Jos nykyistä vanhenemisajan alkamisajankohtaa myöhennetään ja vanheneminen alkaa kulua vasta laskun saamisesta, hankaloituu vakuutusyhtiön mahdollisuus korvausvelvollisuutensa selvittämiseen käytännössä merkittävästi. Selvitysten ja todisteiden hankkiminen usean vuoden kuluttua vakuutustapahtumasta voi monissa tilanteissa olla käytännössä lähes mahdotonta. Esimerkiksi palovahingon palonsyyn tutkinta tai luotettavan selvityksen hankkiminen ulkomaan matkalla sattuneen vahingon johdosta ei enää vuosien kuluttua onnistu.

Pohdittaessa vanhentumisen määräajan alkamisajankohdan myöhentämistä, tulisi huomioon ottaa myös se, että vakuutusten korvauskäsittely perustuu luottamukseen. Vakuutusyhtiön on yleensä voitava luottaa siihen, että asiakkaan kertomus ja selostus vakuutustapahtumasta pitävät paikkansa. Epäselvissä tilanteissa asiakkaalla on näyttövelvollisuus vakuutustapahtumasta, kun taas yhtiön on näytettävä toteen seikat, jotka yhtiön käsityksen mukaan oikeuttavat epäämään tai alentamaan korvausta, kuten vakuutustapahtuman tahallinen aiheuttaminen, alkoholinkäytön ja vakuutustapahtuman yhteys, suojeluohjeiden laiminlyönti sekä vastanäytön esittäminen esimerkiksi petoksesta. Onkin pelättävissä, että nykyisen määräajan alkamishetken myöhentämistä on mahdollista hyödyntää vakuutusyhtiöitä vastaan suunnatussa petosrikollisuudessa.

Laskun saamisen rinnastaminen vahinkoseuraamukseksi

Toiseksi SVK:n näkemyksen mukaan laskun saamisen rinnastaminen kaikissa vahinkotilanteissa itse vahinkoseuraamukseksi on monelta osin ongelmallista.

Myös laki velan vanhentumisesta (728/2003), jäljempänä vanhentumislaki, lähtee siitä, että on mahdollista ottaa huomioon vahingon ilmenemismajankohdan vaihtelu eri vahinkotyyppien välillä. Merkitystä laskun saamiselle ei tulisi antaa myöskään siitä syystä, että vanhentuminen voidaan katkaista, vaikka vaadittava korvausmäärä ei olisi täsmentynyt. Vanhentumislaista ei ole myöskään suoraan johdettavissa sitä, että kyseisessä laissa vahingon ilmeneminen vanhentumisajan alkamisajankohtana tarkoittaisi nimenomaan laskun saamista.

Vakuutuslautakuntakin on päätöksissään katsonut, että vakuutetulla on tietoisuus vahingosta viimeistään silloin, kun hoitokustannus syntyy tai sairaus todetaan. Lisäksi henkilövahinkojen osalta voidaan mainita tilanne, jossa työnantajan ottamasta vakuutuksesta korvataan kaikki hoitokulut ja henkilöllä on omasta vakuutuksestaan vain ns. laskuttomia saatavia, kuten esimerkiksi yksityistapaturmavakuutuksen pysyvän haitan korvaus. Perusteluista voidaan päätyä näkemykseen, jonka mukaan tällainen saatava ei vanhenisi. Vastaava tilanne on silloin, kun henkilöllä itsellään on useita vakuutuksia.

Ehdotettu vanhentumisen alkamisajankohta eli laskun saaminen olisi siinäkin mielessä ongelmallinen, että se ei edellyttäisi vahingonkärsijältä juuri minkäänlaisia aktiivisia toimia lyhyen ajan sisällä vahinkotapahtuman sattumisen jälkeen. Myös vanhentumislaki edellyttää vahingonkärsijältä tavanomaista aktiivisuutta vahingon selvittämiseksi.

Nimenomainen viittaus laskuun ja sen saamiseen ajankohtana, josta vanhentumisaika alkaa, tulisi näistä edellä mainituista syistä poistaa hallituksen esityksen perusteluista. SVK katsoo, että lain soveltamiskäytännön ohjaaminen perusteluilla tuohon suuntaan on tarpeetonta.

Ehdotus pykälämuotoiluksi

SVK ehdottaa pykälään muutosta, joka ratkaisisi henkilövahinkoja koskevan epäkohdan ilman edellä kuvattuja ongelmia. SVK ehdottaa, että työryhmän ehdottamat täsmennykset 73 §:n alkuosaan säilyisivät ennallaan, mutta pykälään lisättäisiin henkilövahinkoja koskeva 2 momentti, jolloin pykälä kuuluisi seuraavasti:

”Vakuutussopimukseen perustuva korvausvaatimus on esitettävä vakuutuksenantajalle vuoden kuluessa siitä, kun korvauksen hakija on saanut tietää vakuutuksen voimassaolosta, vakuutustapahtumasta ja vakuutustapahtumasta aiheutuneesta, korvattavaksi tulevasta vahinkoseuraamuksesta. Korvausvaatimus on joka tapauksessa esitettävä viimeistään 10 vuoden kuluessa vakuutustapahtumasta.

Mitä 1 momentissa on säädetty 10 vuoden ehdottomasta määräajasta korvausvaatimuksen esittämiselle, ei kuitenkaan sovelleta henkilövahinkoihin. Korvausvaatimus henkilövahingosta voidaan kuitenkin aina esittää vuoden kuluessa vahinkoseuraamuksen aiheutumisesta.”

SUOMEN VAKUUTUSYHTIÖIDEN
KESKUSLIITTO

Esko Kivisaari