NÄKEMYKSIÄ VAKUUTUSSOPIMUSLAIN UUDISTAMISTARPEESTA

Seuraavassa olen saamani toimeksiannon mukaisesti pääasiassa kommentoinut niitä ehdotuksia, jotka sisältyvät Katri Kummoisen 10.1.2002 päivättyyn tiivistelmään vastauksista, jotka oikeusministeriö sai 1.12.2000 lähettämäänsä kyselyyn vakuutussopimuslain tavoitteiden toteutumisesta ja mandollisista muutostarpeista. Muistioon perustumattomat ehdotukset on erikseen osoitettu.
1 §. Soveltamisala
Vakuutussopimuslain soveltaminen liikennevakuutus- ja potilasvahinkolaissa sekä ympäristövahinkovakuutuksesta annetussa laissa tarkoitettuihin vakuutuksiin: Tarkoituksena on, että vakuutussopimuslakia ei sovellettaisi liikennevakuutuslaissa, potilasvahinkolaissa ja ympäristövahinkovakuutuksesta annetussa laissa tarkoitettuihin vakuutuksiin siltä osin, kuin niitä koskevissa erityislaeissa toisin säädetään. Ainakin liikennevakuutusta koskevia tärkeitä säännöksiä on kuitenkin lakia alemmanasteisessa normistossa, jolloin viittaus pelkästään lakiin johtaa epätarkoituksenmukaiseen tulokseen. Ongelmana on varsinaisesti se, että lakia alemmanasteisessa normistossa on säännöksiä, jotka kuuluisivat lakiin. Liikennevakuutuksen osalta ongelma poistunee liikennevakuutuslain kokonaisuudistuksen yhteydessä. Muutoinkin oikeampi ratkaisu olisi huolehtia siitä, että lain tasolle kuu-luvat säännökset todella ovat laissa eivätkä alemmanasteisissa normeissa, kuin lisätä vakuutussopimuslakiin ehdotettu maininta, jonka mukaan myös puheena olevien lakien nojalla annetuilla asetuksilla voitaisiin poiketa vakuutussopimuslain säännöksistä.

2 §. Määritelmiä
Lain määritelmät ja soveltamisala
Vakuutussopimuslain keskeisiä käsitteitä ovat henkilövakuutus ja vahinkovakuutus. Henkilövakuutus määritellään vakuutukseksi, jonka kohteena on luonnollinen henkilö (ja henkivakuutus on yksi henkilövakuutuksen muoto), ja vahinkovakuutuksella tarkoitetaan vakuutusta, joka otetaan esinevahingon, vahingonkorvausvelvollisuuden tai muun varallisuusvahingon aiheuttaman menetyksen korvaamiseksi. Näitä käsitteitä käytetään hyväksi lain soveltamisalan määrittelyssä: lakia ei sovelleta yleisesti vakuutuksiin, vaan sitä sovelletaan henkilövakuutukseen ja vahinkovakuutukseen (1.1

2
§). Myös lain systematiikka rakentuu paljolti näiden käsitteiden varaan. Näistä määritelmistä ja niiden avulla tehdystä lain soveltamisalan määrittelystä seuraa kaksi ongelmaa, joista ensimmäiseen on kiinnitetty huomiota lausuntopalautteessa.

Ensinnäkin vakuutukset, jotka eivät kuulu kumpaankaan edellä mainittuun ryhmään, jäävät lain soveltamisalan ulkopuolelle. Tällaisia vakuutuksia ovat ainakin kapitalisaatiosopimukset. Kun vakuutussopimuslain tarkoituksena on suojata kuluttajaa ja kuluttajaan rinnastettavassa asemassa olevaa vakuutuksenottajaa, on vaikea ymmärtää, miksi ainakaan näiden vakuutuksenottajien ottamista vakuutuksista jotkin jäisivät vakuutussopimuslain soveltamisalan ulkopuolelle. Yksinkertaisimmillaan tarvittava muutos voitaisiin toteuttaa ottamalla 1.1 §:ään toinen virke, jonka mukaan lakia sovellettaisiin soveltuvin osin myös muihin vakuutuksiin.

Toinen ongelma aiheutuu siitä, että vaikka edellä mainittu jaottelu on suomalaisessa vakuutussopimusoikeudessa vakiintunut ja helposti ymmärrettävä, se ei vastaa Euroopan unionin vakuutusyrityksiä koskevassa sääntelyssä omaksuttua jaottelua, joka rakentuu henkivakuutuksen ja vahinkovakuutuksen käsitteiden varaan ja jota myös suomalaisessa vakuutusyhteisölainsäädännössä noudatetaan. Näin ollen siis suomalaisessa vakuutusoikeudessa on käytössä kaksi erilaista henkivakuutuksen ja vahinkovakuutuksen määritelmää sekä lisäksi henkilövakuutuksen määritelmä, joka ei ole sovitettavissa yhteen EU:n henkivakuutus/vahinkovakuutus-jaottelun kanssa. Käytännön ongelmana on se, että sairaus- ja tapaturmavakuutukset kuuluvat milloin vahinko- ja milloin henkilövakuutuksiin. Tilanne on kotimaisen toimijan näkökulmasta hämmentävä. Lisäksi se on omiaan aiheuttamaan sekaannusta tilanteissa, joissa Suomessa tuotteitaan markkinoivan ulkomaisen vakuutusyrityksen on noudatettava vakuutussopimuslakia.

[Ruotsissa hallituksen esityksessä uudeksi vakuutussopimuslaiksi (reg. prop. 2003/04:150) on omaksuttu sama ratkaisu kuin Suomessa, ja perusteluissa nimenomaan todetaan (s. 363), että vahinko- ja henkilövakuutuksen määritelmät poikkeavat sekä vakuutusdirektiiveissä että vakuutusliikelaissa käytetyistä määritelmistä.]

Tilanteeseen olisi mielestäni puututtava. Kyse ei ole siitä, että eri vakuutuslajeja koskevia säännöksiä olisi aineelliselta sisällöltään muutettava, vaan siitä, että joko vakuutussopimuslain systematiikkaa olisi muutettava tai ainakin ilmoitettava laissa selkeästi, että käsitteistö poikkeaa vakuutusyhteisölainsäädännössä noudatettavasta. Vähimmäisvaatimus olisi, että vallitseva käsite-ero tuotaisiin esiin esimerkiksi siten, että viittaussäännöksessä mainittaisiin yhteisölainsäädännössä noudatettavan sitä systematiikkaa, joka ilmenee ns. vakuutusluokkapäätöksestä (STMp suomalaisten vakuutusyh-

tiöiden ja vakuutusyhdistysten sekä Suomessa toimivien ulkomaisten vakuutusyhtiöiden vakuutusluokista (858/1995)).

Vakiintuneet ja keskeiset vakuutusehtojen määrittelyt: Vakuutussopimuslaissa on pyritty sääntelemään vakuutuksenantajan ja vakuutuksenottajapuolen välisiä suhteita siten, ettei jälkimmäiselle aseteta kohtuuttomia vaatimuksia. Tämä koskee erityisesti ns. sivuvelvoitteita. Laissa ei sen sijaan ole pyritty ohjaamaan yksittäisten tuotteiden sisältöä ja kehittelyä. Tämän vuoksi ehdotettu yksittäisten vakuutusehtojen tai niissä käytettyjen käsitteiden ottaminen lakiin ei vastaa laissa tähän asti noudatettua linjaa. Jos kyse on vakiintuneista ehdoista tai termeistä, vakiintunut käytäntö ja siitä tiedottaminen riittänevät mandollisen ongelman hoitamiseksi. Jos taas ehto tai termi ei ole vakiintunut, sen vakiinnuttaminen lainsäädännöllä ei mielestäni ole perusteltua ja olisi lisäksi omiaan estämään vakuutusehtojen ja sitä kautta vakuutustuotteiden kehittelyä.

3 §. Säännösten pakottavuus

Säännösten pakottavuuden ulottaminen nykyistä laajemmalle: Lain säännösten pakottavuus suhteessa sopijapuoleen määräytyy kandella tavalla: kuluttajia suojataan tämän roolin perusteella todellisesta suojantarpeesta riippumatta ja kuluttajaan vakuutuksenantajan sopijapuolena rinnastettavaa elinkeinonharjoittajaa suojan tarpeen perusteella. Jälkimmäisellä perusteella suojan tarpeessa olevia voisivat kuitenkin olla myös muut oikeushenkilöt kuin elinkeinonharjoittajat. Onkin vaikea ymmärtää, miksi elinkeinonharjoittajia tulisi suojata paremmin kuin muita oikeushenkilöitä. Sen vuoksi olisi mielestäni perusteltua ulottaa lain pakottavuuden suoja kaikkiin sellaisiin oikeushenkilöihin, jotka ovat sanotulla tavalla suojan tarpeessa. Lisäksi olisi selvyyden vuoksi syytä mainita oikeus-henkilöiden rinnalla erikseen kuolinpesät, joiden rinnastettavuudesta kuluttajaan vallitsee eriäviä näkemyksiä. Kuluttajavalituslautakunnan ratkaisukäytännössä yksinomaan kuluttajilta koostuvaa kuolinpesää on pidetty kuluttaj ana.

Pienyrittäjien ottamat kuljetusvakuutukset ja ilma-alusvakuutukset: Lausunnoissa ei ole kiinnitetty huomiota siihen, että 3 momentissa ei tehdä eroa kuluttajiin rinnastettavien elinkeinonharjoittajien ja muiden elinkeinonharjoittajien välillä. Kun säännöksen tarkoituksena on mandollistaa kansainvälisesti vakiintuneiden yhtenäisten vakuutusehtojen käyttäminen etenkin kansainvälisissä kuljetuksissa (HE 114/1993 s. 25), olisi mielestäni syytä pohtia, onko tarpeen jättää lain pakottavuuden ulkopuolelle esimerkiksi pienyrittäjien ottamat venevakuutukset. Etenkin jos lain pakottavuutta edellä

olevassa kappaleessa tarkoitetulla tavalla laajennetaan, tulee pohdittavaksi myös se, miten näiden oikeushenkilöiden ottamiin 3 momentissa tarkoitettuihin vakuutuksiin tulee suhtautua.

Randinkuljettajan vastuuvakuutus: Eräässä oikeusministeriölle annetussa lausunnossa on nostettu esiin kysymys siitä, onko randinkuljettajan vastuuvakuutus 3.3 §:ssä tarkoitettu meri- tai kuljetus-vakuutus, jos kuljetus tapahtuu osan matkaa meritse. Lausunnosta ei mielestäni riittävästi selviä, mikä lausunnonantajan mielestä varsinaisesti on ongelmana, mutta esitetyn perusteella näyttäisi sil-tä, ettei lainmuutostarvetta olisi. Asiaa voisi kuitenkin varmuuden vuoksi vielä selvittää lausunnonantajan kanssa.

5 §. Tiedot ennen sopimuksen päättämistä

Kolmannen henkivakuutusdirektiivin II liite: Kolmannen henkivakuutusdirektiivin II liitteen (nyk. henkivakuutusdirektiivin liite III) nimenomaista implementoimista on ehdotettu aikaisemminkin monessa yhteydessä. Tämä olisi tärkeää senkin vuoksi, että henkivakuutusdirektiivin 36 artiklan 1 kohdan mukaan ennen vakuutussopimuksen tekemistä vakuutusyrityksen on ilmoitettava vakuutuksenottaj alle vähintään po. liitteen A kohdassa olevat tiedot, mutta 3 kohdan mukaan jäsenvaltio voi vaatia lisätietoja liitteessä III oleviin tietoihin vain, "jos nämä tiedot ovat tarpeellisia vakuutuksenottajalle sitoumuksen olennaisten seikkojen ymmärtämiseen". Nykyinen 5 § ei siten ole täysin sopusoinnussa direktiivin kanssa.

Vakuutuksenantajan velvollisuus antaa kirjallinen vakuutusesite ennen vakuutussopimuksen solmi-mista: Vakuutuksenottaja voi aina ennen vakuutussopimuksen tekemistä pyytää haluamansa vakuutusta koskevat tiedot. Rahoituspalveluiden etämyyntidirektiivin implementoinnin (HE 122/2004) myötä vakuutuksenantajalle tulee 6.1 §:n ja kuluttajansuojalain 6a:11:n mukaan velvollisuus antaa "ennakkotiedot" ja sopimusehdot hyvissä ajoin ennen sopimuksen tekemistä. Jos vakuutusesitteen antamisvelvollisuus säädetään koskemaan face to face -kaupankäyntiä, vakuutuksenottajan oikeus tällaiseen esitteeseen turvataan siitä riippumatta, mitä asiakas ymmärtää pyytää, ja vakuutuksenottamistilanteeseen liittyvät todisteluongelmat vähenevät. Ongelmaksi voi, ainakin ellei samalla nimenomaisesti implementoida henkivakuutusdirektiivin III liitettä, jossa annettavat tiedot luetellaan, muodostua se, milloin esitteen katsotaan sisällöltään täyttävän "vakuutusesitteelle" asetettavat vaatimukset.

5
Vakuutussopimuslain 5 ja 9 §:n sisällön selostaminen vakuutuksenottajalle: Vakuutuksenantajalle ehdotettu velvollisuus selostaa voimassa olevan lain sisältöä vakuutuksenottajalle ei ole yhdenmukainen sen periaatteen kanssa, että jokaisen on tunnettava lainsäädännön sisältö, joten pidän tällaista velvollisuutta tarpeettomana. Esimerkiksi Kuluttajien vakuutustoimiston tai kuluttajaviraston toi-mesta tapahtuva ao. säännösten olemassaolosta ja merkityksestä muistuttaminen on sen sijaan perusteltua.

7 §. Tiedot vakuutuksen voimassaoloaikana

Säännös ei koske vakuutuksenottajan aloitteesta tehtyjä vakuutussopimuksen muutoksia, vaan siinä on kyse vakuutuksenantajan velvollisuudesta lähettää vuosittain tiedot vakuutuksen keskeisimmistä seikoista. Samalla käyvät ilmi mandolliset vakuutuksenantajan oma-aloitteisesti tekemät ehtomuutokset sekä esimerkiksi mandolliset indeksikorotukset.

Säännös vakuutuksenantajan tiedonantovelvollisuudesta asiakkaan muuttaessa vakuutusta: Nimen-omainen säännös vakuutuksenantajan tiedonantovelvollisuudesta silloin, kun vakuutusta muutetaan vakuutuksenottajan aloitteesta, olisi mielestäni paikallaan. Ehdotettu viittaus lain 5 §:ään ei kuitenkaan olisi mielestäni oikea ratkaisu, sillä ehtoja muutettaessa vakuutuksenottaja tarvitsee eri tietoja kuin vakuutusta ottaessaan, lähinnä tiedon siitä, millä tavoin tilanne muuttuu aikaisempaan verrattuna.
11 §. Vastuun alkaminen
"Karenssiaika" vakuutuksenantajan vastuun alkamisessa

Käytännössä on esiintynyt ainakin vakavan sairauden varalle tarjottuja vakuutuksia, joihin on tarkoitettu ottaa karenssiaika: vakuutus tulee kyllä voimaan, mutta vasta esimerkiksi 1/2 vuoden kuluttua sattuneet vakuutustapahtumat korvataan. Tällaista tuotetta voi perustella sillä, ettei ole tarkoituksenmukaista antaa vakuutuksenottajalle mandollisuutta ensin ottaa vakuutus ja heti sen jälkeen mennä lääkäriin saamaan jonkin vakavan sairauden diagnoosi. Toisaalta ainakaan näin pitkä aika, jolta vakuutuksenottaja on velvollinen maksamaan vakuutusmaksun mutta jonka aikana sattuneesta vakuutustapahtumasta vakuutuksenantaja ei ole velvollinen maksamaan vakuutuskorvausta, ei ole vakuutuksenottajan kannalta kohtuullinen. Tällaista ehtoa on pidetty kiellettynä 11 §:n nojalla. Tällä

hetkellä tätä kantaa joudutaan osaksi perustelemaan hallituksen esitykseen sisältyvällä lausumalla (HE 114/1993 s. 32).

Ehdotettu täsmennys yksittäistä sopimusta koskevasta erityisestä syystä vakuutuksenantaj an vastuun normaalista poikkeavan alkamisajan edellytyksenä selkiyttäisi sen, ettei käytäntö, jossa vastuun po. pykälässä tarkoitettua myöhemmästä voimaantulosta on määräykset yleisissä sopimusehdoissa, ole lain mukainen.

Tässä yhteydessä olisi mielestäni syytä pohtia, olisiko sellainen vakuutus eri osapuolten kannalta perusteltu, jossa sekä vakuutuksenantajan vastuu että vakuutuksenottajan vakuutusmaksuvelvollisuus alkaisivat vasta saman karenssiajan kuluttua.

12 §. Vakuutuksenottajan oikeus irtisanoa vakuutus

Kirjallisesti tehtävien ilmoitusten yms. tekeminen sähköisesti: Ehdotettu muutos, jonka mukaan vakuutuksenantajalle kirjallisesti toimitettavat ilmoitukset yms. voitaisiin toimittaa myös sähköisesti, on sinänsä vakuutuksenottajapuolen edun mukainen, koska se antaa mandollisuuden käyttää kirjallisen muodon lisäksi sähköistä muotoa velvoittamatta kuitenkaan siihen. Olisi kuitenkin pohdittava, millaiset edellytykset tällaiselle ilmoitukselle ja sen käyttämistilanteille on asetettava ottaen huomioon, että kyse on myös muiden tahojen kuin vain sopijapuolten oikeuksista tai velvollisuuksista.
13 §. Vakuutuksenottajan oikeus saada vapaakirja tai takaisinostoarvo henkilövakuutuksessa
Pakollinen takaisinostoarvo: Komission tulkitsevassa tiedonannossa (Palvelujen vapaus ja yleinen etu vakuutusalalla (2000/C 43/03)) tarkastellaan myös kysymystä henkivakuutuksen pakollisesta takaisinostoarvosta. Kannanotossa ei suoraan todeta tätä koskevan lainsäännöksen olevan Yhteisön oikeuden vastainen, joskin sen yhteensopivuus yleisen edun vaatimuksen kanssa asetetaan kyseenalaiseksi. Kuten tiedonannossakin todetaan, kyse on vain komission kannanotosta, viime kädessä asian ratkaisee EY-tuomioistuin. Näin ollen jää siis kansallisen lainsäätäjän harkittavaksi, antaako komission kannanotto aiheen lainsäädäntömuutoksiin vai jatketaanko entistä käytäntöä sillä uhalla, että asia ehkä joskus päätyy EY-tuomioistuimen ratkaistavaksi. Sinänsä eräässä lausunnossa esitetty ajatus siitä, ettei suomalaisia vakuutusyrityksiä tulisi kohdella muita ankarammin, on tietysti kilpailuneutraliteetin näkökulmasta perusteltu.

Takaisinostoarvo-oikeuden rajoittaminen säästöhenkivakuutuksessa: Ehdotuksen, jonka mukaan oikeutta saada takaisinostoarvo tulisi joka tapauksessa rajoittaa, toteuttaminen vaatisi mielestäni tuekseen näyttöä niistä käytännön ongelmista, joita säännös on aiheuttanut ja joiden vuoksi aikaisempaa käytäntöä on muutettava.

Takaisinostoarvo vilppitapauksissa: Lausunnoissa ei ole kiinnitetty huomiota siihen, että säännöksen 2 momentin mukaan vakuutuksenottajalla on henkilövakuutuksen päättyessä oikeus saada takaisinostoarvo, vaikka vakuutuksenantaja muuten olisi vastuusta vapaa, kun taas 24.1 §:n mukaan vakuutussopimus ei sido vakuutuksenantajaa, jos vakuutuksenottaja tai vakuutettu on menetellyt vilpillisesti täyttäessään 22 §:ssä säädettyä tiedonantovelvollisuuttaan (tiedonantovelvollisuus ennen vakuutuksen myöntämistä). Näiden säännösten välillä näyttäisi olevan ristiriita. Lain 24 §:n peruste-luista kuitenkin ilmenee tarkoituksena olevan, ettei vakuutuksenottajalla ole oikeutta saada edes vakuutuksen takaisinostoarvoa 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa (HE 114/1993 s. 40). Näin ollen 13.2 §:ään tulisi mielestäni ottaa nimenomainen maininta siitä, ettei vakuutuksenottajalla vilppitapauksissa ole oikeutta myöskään vakuutuksen takaisinostoarvoon.

16 §. Jatkuvan vahinkovakuutuksen irtisanominen
17 §. Vakuutuksenantajan oikeus irtisanoa henkilövakuutus

Velvollisuus perustella vakuutuksen irtisanominen: Ehdotettu vakuutuksenantajalle asetettava velvollisuus perustella vakuutuksen irtisanominen antaisi vakuutuksenottajalle mandollisuuden arvioi-da irtisanomisen lainmukaisuutta ja hyvän vakuutustavan mukaisuutta. Näin ollen ehdotus tulisi mielestäni toteuttaa. On tosin epävarmaa, missä määrin tällaiset perustelut käytännössä riittävät vakuuttamaan vakuutuksenottajan, joka katsoo tulleensa väärin kohdelluksi.

19 §. Jatkuvan vahinkovakuutuksen sopimusehtojen muuttaminen vakuutuskauden vaihtuessa
20 §. Henkilövakuutuksen sopimusehtojen muuttaminen

Sopimusehtojen muutoksen voimaantulon edellytykset

Kummassakaan säännöksessä ei nimenomaisesti mainita, että sopimusehtojen muutos tulee voi-maan vain, jos pykälässä edellytetyn sisältöinen ilmoitus on tehty. Niistä on kuitenkin pääteltävissä,

8
että tällainen ilmoitus on ehtomuutoksen voimaantulon edellytys. Hallituksen esityksessä todetaan
19 §:n kohdalla (s. 37), että "[j) os vakuutuksenantaja ei momentissa säädetyllä tavalla ilmoita vakuutuksenottaj alle sopimusehtojen muuttamisesta, vakuutuksenottajalle epäedullinen muutos ei tule voimaan. Vakuutuksenottajan kannalta edullinen muutos sen sijaan tulee voimaan siitä riippumatta, onko muutoksesta ilmoitettu vai ei." Säännösmuutokset, joilla tämä nimenomaisesti todettaisiin, olisivat mielestäni selvyyden vuoksi perusteltuja.

Puheena olevien säännösten tarkoituksena on suojata vakuutuksenottajaa ja pakottaa vakuutuksenantaj a tekemään ilmoitus muutoksesta uhalla, ettei vakuutuksenottaj an kannalta negatiivinen muutos tule voimaan. Ehdotettujen säännösmuutosten sanamuodot viittaavat lähinnä siihen, että minkäänlaiset muutokset eivät tule voimaan, ellei asianmukaista ilmoitusta tehdä. Tällainenkin muutos kyllä selventää vallitsevaa oikeustilaa, mutta en näe perusteita sille, miksi vakuutuksenantajan pitäisi voida vapautua vakuutuksenottajan kannalta edullisesta ehtomuutoksesta laiminlyömällä ilmoituksen tekeminen. Mielestäni ao. pykälissä olisi selkeästi mainittava joko, että vakuutuksenottajapuolen kannalta edulliset muutokset tulevat voimaan siitä riippumatta, onko laissa asetetut edellytykset täyttävä ilmoitus tehty, tai että vakuutuksenottajapuolen kannalta epäedulliset muutokset eivät tule voimaan, jos asetetut edellytykset täyttävää ilmoitusta ei ole tehty.

20 §. Henkilövakuutuksen sopimusehtojen muuttaminen

Kielto muuttaa olennaisesti vakuutusehtoja sekä irtisanomiskielto

Pykälän tarkoituksena on rajoittaa vakuutuksenantajan mandollisuuksia muuttaa henkilövakuutuksen sopimusehtoja: Vakuutuksenantaja saa tehdä vain vähäisiä muutoksia, joilla ei ole vaikutusta vakuutussopimuksen keskeiseen sisältöön. Muilta osin muutokset ovat mandollisia vain, jos vakuutusehdoissa on yksilöity se peruste, jolla sopimusehtoja voidaan muuttaa. Lisäksi säännöksessä on nimenomaisesti mainittu, millaisin perustein ehtoja ei ainakaan saa muuttaa. Lain 17 §:ssä puolestaan on säädetty, millä edellytyksillä vakuutuksenantajalla on oikeus irtisanoa henkilövakuutus.

Toisin kuin vahinkovakuutuksissa, henkilövakuutuksissa uuden vakuutuksen ottaminen irtisanotun tai ehdoiltaan vakuutuksenottajalle epämieluisaksi muutetun vakuutuksen tilalle ei välttämättä ole hyvä tai edes mandollinen vaihtoehto vakuutetun terveydentilan huononemisen vuoksi. Näin ollen on olennaista, että vakuutuksenantajan mandollisuuksia muuttaa henkilövakuutuksen ehtoja tai irti-sanoa tällainen vakuutus on rajoitettu. Täydellinen irtisanomiskielto ja kielto muuttaa vakuutusehto-

9
ja olennaisesti eivät kuitenkaan mielestäni olisi kohtuullisia vakuutuksenantajaa kohtaan. Irtisanomismandollisuuksien lisärajoitukset tai sopimusehtoj en muuttamismandollisuuden rajoittaminen puolestaan vaatisivat mielestäni tuekseen empiiristä näyttöä ilmenneistä ongelmista.

Oikeus muuttaa vakuutusehtoja muuttuneen lainsäädännön tai viranomaismääräyksen vuoksi: Ehdotettu mandollisuus muuttaa vakuutusehtoja myös muuttuneen lainsäädännön tai viranomaismääräyksen vuoksi on mielestäni sinänsä perusteltu, koska ei voida lähteä siitä, että ehdot olisivat lain-tai viranomaismääräyksen vastaiset. Toinen asia on, että ehdotettu sanamuoto antaisi mielestäni mandollisuuden muuttaa vakuutusehtoja myös silloin, kun kyse ei olisi niiden lain- tai viranomaismääräyksen vastaisuudesta vaan siitä, että ehdot vakuutuksenantajan kannalta eivät uuden säännöksen tai viranomaismääräyksen vuoksi enää olisi yhtä kannattavia kuin aikaisemmin. Näiltä osin muutoksen vaikutusten tulisi mielestäni jäädä liiketoimintaan kuuluvina riskeinä vakuutusyritysten kannettaviksi.

21 §. Muistutus henkivakuutuksen päättymisestä

Muistutusilmoituksen lähettämisajan pidentäminen: Säännöksen tarkoituksena on, että vakuutuksenottajalle huomautetaan vakuutuksen lähestyvästä päättymisestä ja mandollisesta oikeudesta jatkovakuutukseen, jotta vakuutuksenottaja saa sopivasti aikaa harkita vakuutusturvansa järjestämistä tulevaisuudessa. Jo noin vuotta ennen vakuutuksen päättymistä lähetetty muistutus ei palvele tätä tehtävää. Säännöksen tämänhetkinen sanamuoto (1–3 kuukautta) turvaa vakuutuksenottajalle riittävän pitkän harkinta- ja toiminta-ajan samalla kun muistutus tulee vasta sitten, kun on jo syytä ryhtyä miettimään vastaisen vakuutusturvan järjestämistä.
24 §. Tiedonantovelvollisuuden laiminlyönti henkilövakuutuksessa
Toisesta vakuutustapahtumasta jo maksetut korvaukset: Tilanteet, joissa tapaturma- tai sairausvakuutuksen vakuutuskorvauksia on jo maksettu ennen tiedonantovelvollisuuden laiminlyönnin ilmi-tuloa, ovat ongelmallisia. Ilmeiseen kohtuuttomuuteen johtavia tilanteita voidaan sinänsä sovitella 3 momentin nojalla. Ehdotetun kaltainen muutos, jonka mukaan korvausten takaisinperinnän (ja vastaavasti myös vakuutusmaksuvelvollisuuden) kannalta ratkaisevaa olisi se, liittyykö virheellinen tai puutteellinen tieto korvattuun vakuutustapahtumaan, selkeyttäisi kuitenkin nykyistä tilannetta. Ku-ten on ehdotettu, muutos voisi koskea vain niitä tilanteita, joissa korvausta on maksettu muusta tapaturmasta tai sairaudesta kuin siitä, joka olisi jäänyt kokonaan tai osittain korvaamatta niiden ehto-

jen mukaan, joilla vakuutus olisi myönnetty, jos vakuutuksenantajalla olisi ollut oikeat tiedot. Lausunnossa ehdotettu sanamuoto, jonka mukaan tiedonantovelvollisuuden laiminlyönti koskisi vakuutustapahtumaa, on virheellinen (ks. 34 §).

Tiedonantovelvollisuuden laiminlyönnin kohtuuttoman seuraamuksen sovittelu (asiaa ei ole käsitelty lausuntoyhteenvedossa): Pykälän 3 momentin mukaan 1 ja 2 momenttia ei sovelleta, mikäli ne johtaisivat kohtuuttomuuteen. Hallituksen esityksen mukaan (HE 114/1993 s. 40) taas tarkoituksena on, että seuraamusta, johon 1 ja 2 momentin soveltaminen johtaisi, voidaan sovitella. Pykälän 3 momentin sanamuoto tulisi muuttaa vastaamaan säännöksen tarkoitusta.

27 §. Vaaran lisääntyminen henkilövakuutuksessa

Lausuntoyhteenvedossa ei käsitellä 27 §:ää. Mielestäni olisi kuitenkin syytä kiinnittää huomiota kahteen seikkaan.

Kielto vaatia ilmoittamaan muutoksesta terveydentilassa: Säännöksen 1 momentin mukaan vakuutusehdoissa voidaan määrätä, että jos jollakin vakuutettuun liittyvällä seikalla on merkitystä vakuutuksenantaj an vastuun arvioimisen kannalta, vakuutusehdoissa voidaan määrätä vakuutuksenottaj a ilmoittamaan tällaisessa asiantilassa tapahtuneesta muutoksesta. Säännöksessä on tällaisista seikoista esimerkkiluettelo, jossa ei mainita vakuutetun terveyttä, vaikka terveys on riskinarvioinnin kannalta keskeinen seikka henkilövakuutuksissa. Kun luettelo toisaalta on vain esimerkkiluettelo, sään-nös jättää epäselväksi sen, voidaanko terveydentilan muutoksesta velvoittaa ilmoittamaan vai ei. Hallituksen esityksessä sen sijaan mainitaan, ettei vakuutetun terveydentila ole tässä säännöksessä tarkoitettu seikka (HE 114/1993 s. 42). Laistakin tämä voidaan päätellä, sillä vakuutuksenantajalla ei ole vakuutetun terveyden tilan heikentymisen perusteella oikeutta irtisanoa henkilövakuutusta (17 §) eikä myöskään oikeutta muuttaa sen ehtoja (20 §). Näin ollen vakuutuksenantaja ei siis tarvitse tietoa vakuutetun terveydentilan heikkenemisestä, koska se ei saa reagoida sen johdosta. Käsitykseni mukaan vakuutetun terveydentila on niin keskeinen henkilövakuutuksen riskinarvioinnin kannalta, että 27.1 §:ssä tulisi nimenomaisesti mainita, ettei vakuutuksenottajaa saa velvoittaa ilmoittamaan vakuutetun terveydentilan heikkenemisestä.

Viittaussäännöksen epäselvyys: Toinen ongelma liittyy säännöksen 3 momenttiin, jonka mukaan vakuutuksen irtisanomisen ja jatkumisen osalta on vastaavasti voimassa, mitä 25 §:ssä säädetään, mikäli vakuutuksenantaja on saanut tietää 1 momentissa tarkoitetusta muutoksesta eli sellaisen sei-

kan muutoksesta, josta vakuutettu on vakuutusehdoissa velvoitettu ilmoittamaan vakuutuksenantajalle. Säännöstekstin perusteella jää jossakin määrin epäselväksi, mitä viittauksella 25 §:ään on tarkoitettu. Viitattu 25 § koskee nimittäin tapauksia, joissa tiedonantovelvollisuus vakuutussopimusta solmittaessa (22 §) on tahallisesti, lievää törkeämmästä huolimattomuudesta (1 mom.) tai jopa vilpillisesti (2 mom.) laiminlyöty. Sen sijaan 27.3 § näyttäisi koskevan tilanteita, joissa vaara on lisääntynyt, siitä riippumatta, onko ilmoittamisvelvollisuus täytetty vai ei. Hallituksen esityksen mukaan 27.3 §:ssä tarkoitetut irtisanomis- ja ehtojenmuuttamismandollisuus eivät tosiaankaan riipu siitä, onko ilmoittamisvelvollisuus täytetty vai laiminlyöty (HE 114/1993 s. 42). Kyse on siis erityyppisistä tilanteista kuin 25 §:ssä. Tarkasteltavana olevan 27 §:n perusteluista ilmeneekin, että tarkoituksena on ollut antaa vakuutuksenantajalle mandollisuus irtisanoa vakuutus, jos se ei muuttuneissa olosuhteissa enää myöntäisi vakuutusta, tai muuttaa vakuutuksen maksu ja muut ehdot vastaamaan sitä, millaisena vakuutus uusissa olosuhteissa myönnettäisiin (HE 114/1993 s. 42). Näin ollen viittaus 25 §:ään tarkoittaa tässä lähinnä viittausta toisaalta pro rata -sääntöön ja toisaalta irti-sanomisessa ja ehtojen muuttamisessa noudatettavaan menettelyyn. Mielestäni 27.3 §:ää olisi tar-peen selkiyttää esimerkiksi siten, että pro rata -sääntö otettaisiin suoraan siihen ja viittaus koskisi vain 25.3 §:ssä olevaa menettelyä.
30 §. Vakuutustapahtuman aiheuttaminen vahinkovakuutuksessa
31 §. Suojeluohjeiden noudattaminen vahinkovakuutuksessa
32 §. Pelastamisvelvollisuus vahinkovakuutuksessa
Todistustaakka ja oikeudenkäyntikulut: Todistustaakka ja suuret oikeudenkäyntikulut vaikuttavat luonnollisesti vakuutetun haluun ryhtyä oikeudenkäyntiin vakuutuksenantajaa vastaan, mutta nor-maaleista todistustaakkasäännöistä poikkeamiseen ei mielestäni ole näiden säännösten osalta aihetta. Kun mandollista sivuvelvoitteiden laiminlyöntiä koskevissa tapauksissa todistustaakkasäännöt johtavat siihen, että nimenomaan vakuutuksenantajalla on velvollisuus todistaa vakuutuksenottajapuolen laiminlyöneen velvollisuutensa, jää epäselväksi, miksi todistustaakasta huomautetaan tässä yhteydessä.

Huumausaine vs. huumaava aine: Huumaavan aineen käsite lienee laajempi kuin huumausaineen, joten ehdotettu huumausaineen käsitteen muuttaminen huumaavaksi aineeksi käsittääkseni periaatteessa lisäisi tilanteita, joissa vakuutuksenantaja voisi rajoittaa korvausvastuutaan. Muutoksella ei kuitenkaan liene vaikutusta jo noudatettuun korvauskäytäntöön.

Suojeluohjeiden täsmällisyysvaatimus: Suojeluohjeita koskevalla 31 §:llä on nimenomaan pyritty siihen, että suojeluohjeet olisivat selkeitä ja ettei ylimalkaisia ehtoja pidettäisi suojeluohjeina. Näin ollen lausunnonantajan huoli vakuutuksenantajan normaalin vastuun rajoittamisesta yleisillä ja ylimalkaisilla ehdoilla on säännöstekstin valossa perusteeton. Lautakuntakäytännössä on esimerkkejä siitä, ettei suojeluohjeiksi nimitettyjä ehtoja ole niiden ylimalkaisuuden vuoksi pidetty suojeluohjeina (ks. esim. KVL 96/38/2191, VKL 516/98 ja myös VKL 326/96). Sinänsä suojeluohjeisiin on Vakuutuslautakunnan käytännössä liittynyt ongelmia siinä, että lukitukseen ja säilytystapaan liittyviä ehtoja on ajoittain pidetty vastuunrajoitusehtoina eikä suojeluohjeina. Käsitykseni mukaan lain sanamuoto on kuitenkin näiltä osin riittävän selvä. Ilmenneet ongelmat tulisikin ratkaista muuttamalla lautakuntakäytäntöä.
33 §. Samastaminen vahinkovakuutuksessa
Samastaminen merkitsee sitä, että muun henkilön kuin vakuutetun toiminta aiheuttaa samat seuraamukset kuin vakuutetun oma toiminta. Samastaminen sopii tilanteisiin, joissa on sattumanvaraista, kuka vakuutuksen kohdetta kulloinkin käyttää (esim. perheen yhteinen koti-irtaimisto). Lisäksi se sopii tapauksiin, joissa vakuutettu erityisesti antaa jonkin vakuutetun kohteen jonkun toisen käytettäväksi (esim. auto).

Samastaminen moottoriajoneuvoa lainattaessa

Moottoriajoneuvotapauksia koskee 1 momentin 1 kohta, jonka mukaan samastus tapahtuu, kun kolmas on vakuutetun suostumuksella vastuussa ajoneuvosta. Hallituksen esityksessä todetaan, ettei suostumuksen tarvitse olla nimenomainen (HE 114/1993 s. 47). Säännös tarkoittaa, että vastuu ajo-neuvon käyttöönsä saavan ajotaidosta ja -kunnosta on vakuutetulla. Tämä on perusteltua, koska vakuutettu voi suostumuksen antaessaan tarpeelliseksi katsomassaan laajuudessa varmistaa kyseiset seikat ja näin valita, millaisen riskin haluaa ottaa kantaakseen. Vakuutuksenantajan näkökulmasta taas on samantekevää, kuka ajoneuvoa kuljettaa edellyttäen, ettei tariffitekijöissä ole ajoneuvon kuljettajan henkilöön liittyviä tekijöitä – jollaisia on mielestäni pidettävä hyvän vakuutustavan vastaisina, koska ne eivät täytä kontrolloitavuuden vaatimusta.

Vakuutetun kannalta ongelmallisia ovat tilanteet, joissa ajoneuvon lainaksi saanut lainaksi saamisen jälkeen käyttäytyy vakuutetun näkökulmasta yllättävällä tavalla ja aiheuttaa siten vakuutustapahtuman. Yleisimmin on kyse siitä, että lainaksisaaja nauttii alkoholia tai käyttää huumaavia aineita va-

kuutetun tietämättä. Joskus on kyse siitä, että hyväksi ja rauhalliseksi tiedetty kuljettaja aiheuttaa vakuutustapahtuman liikenneturvallisuutta vaarantavalla ajolla, esimerkiksi ns. kilpa-ajolla.

Korkeimman oikeuden ratkaisu KKO 2001:52 sekä Vakuutuslautakunnan käytäntö tukevat näkemystä, jonka mukaan riski ajoneuvoa käyttävän yllättävästäkin käyttäytymisestä kuuluu vakuutetulle, joka voi siirtää riskin vakuutuksenantajalle vain osoittamalla, että ajoneuvoa on käytetty vastoin nimenomaista sopimusta. Vakuutetun näkökulmasta tällainen ratkaisu voi monissa tapauksissa tuntua kohtuuttomalta.

Vakuutetun moraalisen uhkapelin torjumisen kannalta ratkaisu ei ole tehokas muissa kuin niissä tilanteissa, joissa on kyse ajoneuvon lainaamisesta joko jo lainaushetkellä "riskialttiille" henkilölle, esimerkiksi päihtyneelle tai ajokortittomalle, tai sitten henkilölle, jonka ajokäyttäytyminen tiedetään yleisesti ottaen tavallista riskialttiimmaksi. Vakuutettavan riskin kannalta tilanne näyttää toisenlaiselta: Kun ajoneuvovakuutukset ovat ajoneuvo- eivätkä kuljettajakohtaisia, vakuutuksenantajan ris-kin kannalta on vakuutusteknisessä mielessä samantekevää, kuka ajoneuvoa käyttää, joten tästä näkökulmasta on perusteltua lähteä siitä, että myös riski auton käyttöönsä saaneen toiminnasta kuuluu vakuutetulle. Tällaista riskinjakoa kolmannen käyttäytymisestä vakuutetun ja vakuutuksenantaj an välillä voidaan perustella myös sillä, että jos jommallakummalla on mandollisuus vaikuttaa kol-mannen käyttäytymiseen, se on vakuutettu.

Vaikka vakuutetut epäilemättä pitävät nykyistä tilannetta kohtuuttomana etenkin pidemmissä lainoissa, käsitykseni mukaan vakuutetun vastuun rajoittaminen esimerkiksi lainan pituuden perusteella ei ole perusteltua. Vakuutetun puuttuvat mandollisuudet vaikuttaa lainaksisaajan käyttäytymiseen voidaan tarvittaessa ottaa huomioon VSL 34 §:ää sovellettaessa (HE 114/1993 s. 48-49).

Ajoneuvon edelleenlainaaminen tai -vuokraaminen (asiaa ei ole tarkasteltu lausuntoyhteenvedossa): Ajoneuvon edelleenlainaaminen tai -vuokraaminen on vakuutuskäytännössä saanut merkitystä tilanteissa, joissa vakuutettuun samastettava on luovuttanut ajoneuvon henkilölle, jolla ei ikänsä tai ajokortittomuutensa perusteella ole ollut oikeutta kuljettaa kyseistä ajoneuvoa. Käsitykseni mukaan vakuutetun antama suostumus ei voi ulottua ajoneuvon edelleenlainaamiseen tai -vuokraamiseen, olipa alkuperäinen lainaksisaaja tai vuokraaja mukana kyydissä tai ei. Tätä voidaan perustella ensinnäkin sillä yleisellä siviilioikeudellisella lainaa ja vuokraa koskevalla periaatteella, ettei lainattua tai vuokrattua esinettä saa ilman lainan- tai vuokranantajan suostumusta lainata tai vuokrata eteen-päin. Vakuutetun kannalta riskin asettaminen hänelle sellaistenkin henkilöiden toimista, joiden valintaan hän ei ole voinut millään tavoin vaikuttaa, olisi sekä kohtuutonta että moraalisen uhkapelin

torjumisen kannalta tehotonta. Sitä paitsi vahinkovakuutus otetaan usein juuri kolmannen aiheuttamien vahinkojen varalta. Lisäksi tätä näkemystä voidaan perustella sillä, että vakuutusturvaa rajoittavaa ja "kukin vakuutettu vastaa vain omasta menettelystään" -periaatteesta poikkeavaa säännöstä on tulkittava suppeasti. Nimenomainen säännös asiasta voisi olla paikallaan.

Pykälän 1 momentin 1 ja 2–3 kohtien suhde (asiaa ei ole tarkasteltu lausuntoyhteenvedossa): Vakuutussopimuslaista ei ilmene, onko kaikki moottoriajoneuvotapaukset tarkoitettu ratkaistaviksi 1 kohdan nojalla vai voivatko myös 2 ja 3 kohta tulla sovellettavaksi silloin, kun 1 kohdassa edellytettyä suostumusta ei ole. Sekä korkein oikeus ratkaisussaan KKO 2002:89 että Vakuutuslautakunta ratkaisukäytännössään ovat soveltaneet myös 3 kohtaa autovakuutukseen. Tällöin samastamisen piiriin tulee myös tapauksia, joissa ajoneuvo on otettu luvatta käyttöön. Kun korkein oikeus on sinänsä erityislaatuista tilannetta koskeneessa ratkaisussaan katsonut, että alaikäinen voi käyttää ajo-neuvoa olemalla siinä matkustajana, samastamismandollisuus ulottuu sekä niihin tilanteisiin, joissa sinänsä ajo-oikeuden omaava yhteiskäyttäjä ottaa ajoneuvon luvatta käyttöönsä, että – mikäli edellä mainitusta korkeimman oikeuden ratkaisusta voidaan tehdä yleistys – tilanteisiin, joissa alaikäinen tai muutoin ajo-oikeudeton ryhtyy ajamaan autoa. Tällainen tulkintakäytäntö ei mielestäni vastaa samastamissäännökselle asetettuja tavoitteita (ks. Ehdotus vahinkovakuutuslaiksi, Oikeusministeri-ön lainvalmisteluosaston julkaisuja 3/1988 s. 91). Mielestäni tulisi säätää, että. 33.1 §:n 1 kohdassa tarkoitettuja ajoneuvoja koskevat samastamistilanteet ratkaistaan yksinomaan tämän kohdan nojalla.
34 §. Korvauksen alentaminen tai epääminen vahinkovakuutuksessa
Tiedonantovelvollisuuksien laiminlyöntiä koskevan kausaaliyhteyden virheellisyys

Vakuutuksenottajapuolella on toisaalta tiedonantovelvollisuus, jolla pyritään siihen, että vakuutuksenantaj alla olisi koko ajan oikea käsitys kantamakseen ottamastaan riskistä, ja toisaalta toimimisvelvollisuuksia, joiden tarkoituksena on estää vakuutustapahtuman syntyminen tai ainakin rajoittaa sitä.

Puheena olevan säännöksen mukaan korvauksen alentamista tai epäämistä harkittaessa on otettava huomioon, mikä merkitys seikalla, jota vakuutuksenottajan tai vakuutetun antama väärä tai puutteellinen tieto koskee, tai vahingonvaaraa lisänneellä muuttuneella olosuhteella taikka vakuutetun toimenpiteellä tai laiminlyönnillä on ollut vahingon syntymiseen.

Tällainen syy-yhteysvaatimus on järkevä silloin, kun on kyse edellä mainittujen toimimisvelvoitteiden laiminlyönnistä eli vakuutustapahtuman aiheuttamisesta taikka suojeluohjeiden noudattamisen tai pelastamisvelvollisuuden laiminlyönnistä. Sen sijaan silloin, kun on kyse oikeiden tietojen antamiseen liittyvistä velvollisuuksista eli velvollisuudesta antaa tietoja vakuutussopimusta solmittaessa tai velvollisuudesta ilmoittaa vaaran lisääntymisestä, syy-yhteys ei järkevästi voi olla moitittavan menettelyn – siis tiedonantovelvollisuuden tai vaaran lisääntymisestä ilmoittamisvelvollisuuden laiminlyönnin – ja vakuutustapahtuman välillä. Kyse täytyy olla syy-yhteydestä joko virheellisesti tai puutteellisesti ilmoitetun seikan ja vakuutustapahtuman välillä (talo paloi autotallissa tehdyistä tuli-töistä lähteneestä kipinästä, vaikkei autotallin tällaisesta käyttötarkoituksesta ollut ilmoitettu vakuutuksenantaj alle) tai moitittavan menettelyn ja siitä vakuutuksenantajalle aiheutuneiden ennakoimattomien kustannusten välillä (vakuutuksesta perittiin liian alhaista maksua, koska vakuutettu ei ollut kertonut harrastavansa autotallissa tulitöiden tekemistä).

Ensiksi mainittu vaihtoehto sopii jälkimmäistä paremmin yhteen säännöksen sanamuodon kanssa, ja toisessa kohdassa hallituksen esityksessä todetaankin, että syy-yhteyden on oltava sen seikan, jota tieto koskee, tai vahingonvaaraa lisänneen muuttuneen olosuhteen ja vahingon syntymisen välillä (HE 114/1993 s. 48, tosin samassa kappaleessa myös todetaan, että korvauksen alentaminen tai epääminen edellyttää syy-yhteyttä moitittavan menettelyn ja vakuutustapahtuman välillä). Jälkimmäinen korostaisi sitä, että tiedonantovelvollisuuksien rationa on, että vakuutuksenantaja saa oikean käsityksen kannettavakseen ottamansa vastuun laajuudesta ja voi mitoittaa vakuutusmaksut ja - ehdot sekä esimerkiksi jälleenvakuutuksensa sen mukaisesti. Joka tapauksessa säännöstä tulisi muuttaa.

Säännöksen liiallinen väljyys ja osittainen puutteellisuus: Puheena oleva säännös on tarkoituksellisesti sisällöltään joustava. Lausunnonantajan yleispiirteinen maininta säännöksen liiallisesta väljyydestä ja osittaisesta puutteellisuudesta ei tarjoa riittävää informaatiota sen arvioimiseen, miltä osin säännös mandollisesti on käytännössä aiheuttanut ongelmia.

37 §. Vastuun rajoittaminen eräissä tapauksissa

Pykälän 2 kohdan liika yleisyys ja ylimalkaisuus: Säännöksessä säädetään niistä perusteista, joilla vakuutusehdoissa voidaan rajoittaa vakuutuksenantajan vastuuta vakuutuksesta korvattavan sairauden tai vamman aiheuttamien seurausten osalta sillä perusteella, että sairaus tai vamma oli olemassa jo vakuutusta haettaessa. Eräs lausunnonantajista pitää säännöksen 2 kohtaa ("rajoitus johtuu va-

kuutuksen laadusta tai muusta erityisestä seikasta") liian yleisenä ja ylimalkaisena. Ei ole tiedossa, että säännös aiheuttaisi ongelmia.

38 §. Vakuutusmaksun suorittaminen

Vakuutusmaksun maksuajan lyhentäminen, eräiden ilmoitusten lähettämisajankohta: Nykyisen säännöksen mukaan vakuutusmaksu on suoritettava kuukauden kuluessa maksulipun lähettämisestä. Sinänsä voidaan keskustella siitä, tulisiko vakuutusmaksuissakin käyttää 14 vuorokauden maksuaikaa kuukauden sijasta. Maksulippujen yhteydessä lähetetään mandolliset ilmoitukset sopimusehtojen muuttamisesta (19 ja 20 §). Näiden ilmoitusten tarkoituksena on antaa vakuutuksenottajalle aikaa sen pohtimiseen, haluaako hän irtisanoa vakuutuksensa ehtomuutoksen vuoksi. Tähän tarkoitukseen 14 vuorokautta maksulipun postittamisesta on liian lyhyt aika. Mikäli maksulippu ja muutosilmoitus halutaan edelleen lähettää yhdessä, maksuaikaa ei mielestäni voi lyhentää. Parin viikon välein tehtävä postitus taas ei jo kustannussyistä ole mielekäs.

43 §. Päättyneen henkivakuutuksen voimaansaattaminen

Lausunnonantaja ehdottaa ruotsinkieliseen tekstiin jääneen virheen korjausta. 45 §. Vakuutusmaksu vakuutuksen päätyttyä

Ehdotettu muutos on jo toteutettu (L 968/2001).
47 §. Edunsaaja
Edunsaajan käsite: Edunsaajalla tarkoitetaan 47.1 §:n mukaan henkilöä, jolla on oikeus henkilövakuutuksesta suoritettavaan vakuutuskorvaukseen ja joka ei ole vakuutuksenottaja eikä vakuutettu. Koko lain 6 luvun edunsaajamääräystä koskeva sääntely perustuu tällaiseen edunsaajan käsitteeseen. Säännöksissä ei sen sijaan ole kysymys siitä, mikä on vakuutuksenottajan ja vakuutetun oikeus vakuutuskorvaukseen. Näin ollen erään lausunnonantajan mainitsema tätä kysymystä koskevien johtopäätösten teko näistä säännöksistä on virheellistä, eikä näiden säännösten muuttaminen ole kä-

sitykseni mukaan oikea tapa ratkaista kysymystä siitä, kuuluuko vakuutuskorvaus vakuutuksenottajalle vai vakuutetulle. Edunsaajan käsitettä ei edellä mainitusta syystä voida muuttaa ehdotetulla tavalla eli sellaiseksi, että myös vakuutettu kuuluisi edunsaajiin.

Vakuutuksenottajan ja vakuutetun oikeus vakuutuskorvaukseen: Kun kysymys siitä, kuuluuko vakuutuskorvaus vakuutuksenottajalle vai vakuutetulle, on erään lausunnonantaj an mukaan käytännössä osoittautunut ongelmalliseksi, asiaa koskevan säännöksen lisäämistä vakuutussopimuslakiin voidaan mielestäni harkita. Ratkaisu ei siis mielestäni voi kuitenkaan perustua siihen, että edunsaajan käsitettä muutettaisiin ehdotetulla tavalla eli lukemalla myös vakuutettu edunsaajaksi.

48 §. Edunsaajamääräyksen muoto

Edunsaajamääräyksen kirjallisuusvaatimus: Säännöksen otsikko ja sisältö eivät vastaa toisiaan; otsikko koskee itse edunsaajamääräyksen muotoa, säännös puolestaan muotoa, jossa edunsaajamääräyksestä tai sen peruuttamisesta tai muuttamisesta on ilmoitettava vakuutuksenantajalle. Käsitykseni mukaan olennaista on, että nimenomaan ilmoitus edunsaajamääräyksestä, sen muuttamisesta tai peruuttamisesta on kirjallinen, vaikka sinänsä olisi tietysti selkeämpää, että myös itse edunsaajamääräyksen olisi oltava kirjallinen, kuten lausunnonantaja ehdottaa. Kun kirjallista ilmoitusta edunsaajamääräyksestä tai sen muuttamisesta on käytännössä melko mandotonta tehdä niin, ettei (muutetun) edunsaajamääräyksen sisältö kävisi ilmoituksesta ilmi, esitetty ongelma ei periaatteellisesta merkityksestään huolimatta vaikuta käytännössä erityisen relevantilta.

Väärinkäytösmandollisuudet: Erään lausunnonantajan mukaan nykyinen muotomääräys antaa liian suuret mandollisuudet väärinkäytöksiin etenkin silloin, kun on kyse ikääntyneistä vakuutuksenottajista. Käsitykseni mukaan selvää parannusta tilanteeseen voitaisiin saada lähinnä edellyttämällä testamentin muotovaatimusten täyttämistä, mutta näin raskaaseen järjestelyyn ei mielestäni ole aihetta, ellei käytännössä ole ilmennyt selkeitä ongelmia.

51 §. Henkivakuutukseen perustuvan oikeuden luovutus ja panttaus

54 §. Ulosmittaus henkivakuutuksessa
Ulosmittausmandollisuuden rajoittaminen: Lausunnonantajan mukaan ulosmittausmandollisuutta tulisi rajoittaa silloin, kun vakuutettuna on vakuutuksenottaja tai hänen puolisonsa. Jo nykyisellään säännös koskee juuri tätä. Lausunnonantaja ei täsmennä, miltä osin rajoituksia kaivattaisiin lisää, eikä myöskään ole tiedossa, että säännöksestä aiheutuisi ongelmia käytännössä.
58 §. Alivakuutus
Suojasäännösten tarve: Eräs lausunnonantaja katsoo, että alivakuutusta koskevat säännökset vaati-vat suojasäännöksiä. Ei ole tiedossa, että säännös aiheuttaisi merkittäviä ongelmia käytännössä.

64 §. Ilmoitus panttioikeuden ja pidätysoikeuden haltijalle eräissä tapauksissa

Ilmoitusvelvollisuuden laajentaminen: Ehdotus ilmoitusvelvollisuuden laajentamisesta kaikille 62 §:ssä mainituille (henkilöt, joiden hyväksi omaisuutta koskeva vakuutus on voimassa) on merkittävien osamaksu- ja leasingkohteiden osalta perusteltu, joskin on etukäteen vaikea arvioida, missä määrin se johtaisi myös käytännössä tarpeettomien, arvoltaan vähäisiä esineitä koskevien ilmoitus-ten tekemiseen ensin vakuutuksenantajalle ja sitten kyseisille kolmansille.

65 §. Vakuutetun asema vakuutustapahtuman satuttua

Viittaussäännöksen tarkentaminen (asiaa ei ole tarkasteltu lausuntoyhteenvedossa): Säännöksen 1 momentti koskee vakuutuskorvauksen alentamista tai epäämistä. Siinä viitataan koko 23 §:ään, jonka 2 momentti koskee korvauksen alentamista tai epäämistä, mutta 1 momentti toista asiaa, nimittäin vakuutussopimuksen sitomattomuutta. Lain 65 §:ää koskevista perusteluistakin (HE 114/1993 s. 64–65) ilmenee, että viittauksen on tarkoitettu koskevan vain 23 §:n 2 momenttia. Lain 65 §:n 1 momentin viittaus 23 §:ään tulisi siten muuttaa viittaukseksi 23 §:n 2 momenttiin.

70 §. Korvauksen suorittaminen

Säännöksen 1 momentissa on kyse ajasta, jonka kuluessa vakuutuksenantajan on sekä käsiteltävä korvausasia että joko suoritettava korvaus tai tehtävä kielteinen korvauspäätös. Korvaus on maksettava tai kielteinen korvauspäätös tehtävä joutuisasti ja viimeistään kuukauden kuluttua siitä, kun vakuutuksenantaja on saanut tarpeelliset asiakirj at ja tiedot korvauskysymyksen ratkaisemiseksi. Toisin kuin eräs lausunnonantaja ilmeisesti ajattelee, kyse ei ole pelkästä maksuajasta, jollaisena kuukausi olisi eittämättä epätavallisen pitkä aika erityisesti elinkeinonharjoittajalle.

Usein korvausasia ratkaistaan nopeasti eikä asiakkaan asemaan tosiasiassa vaikuta se, että korvauksen suorittamisen enimmäisaika on kuukausi eikä 14 päivää. Toisaalta silloin, jos vakuutuskorvauksen saamiseen menee koko kuukausi, aika voi vakuutuskorvausta odottavalle olla hyvinkin pitkä. Tässä ovat vastakkain toisaalta korvauksenhakijan halu ja tarve saada asia mandollisimman pian ratkaistuksi ja toisaalta kohtuullisen ajan turvaaminen asianmukaiselle korvauskäsittelylle. Nykyinen kuukauden määräaika lienee kokonaisuutena parempi kuin ehdotettu 14 vuorokautta.

Uuden holhouslainsäädännön mukaisuus; pienet vakuutuskorvaukset: Pykälän 2 momentti tulee muuttaa vastaamaan nykyistä holhouslainsäädäntöä, kuten lausunnonantaja ehdottaa. Sen sijaan ehdotettu säännös siitä, että holhousviranomaiselle ei tarvitsisi ilmoittaa pienistä, tiettyä euromäärää pienemmistä vakuutuskorvauksista, ei mielestäni ole ongelmaton. Vajaavaltaisella voi nimittäin saman vakuutustapahtuman johdosta olla oikeus useisiin vakuutuskorvauksiin, joista kukin jää säädetyn rajan alle mutta jotka yhdessä ylittävät tuon rajan. Jos tällainen raja kuitenkin päädytään asettamaan, tulisi ainakin pohtia, mikä sen tulisi olla. Muutostarpeita tulisi luonnollisesti selvittää myös yhdessä holhousviranomaisten kanssa.

Viivästyskorkoseuraamuksen tehottomuus eräissä tapauksissa (asiaa ei ole käsitelty lausuntoyhteenvedossa): Pykälän 3 momentissa säädetyllä viivästyskorkoseuraamuksella ei ole vaikutusta vakuutuksenantajan toimintaan silloin, kun korvauspäätös tulee olemaan kielteinen. Käytännössä on ilmennyt tapauksia, joissa asiakas ei saa lain edellyttämässä määräajassa tällaista korvauspäätöstä, jonka hän kuitenkin tarvitsisi nopeasti esimerkiksi voidakseen viedä asian Vakuutuslautakunnan tai tuomioistuimen käsiteltäväksi. Mielestäni tulisi pohtia, millä tavoin vakuutuksenantajan toimimisvelvollisuutta voitaisiin näissä tapauksissa tehostaa.

Säännöksen otsikon muuttaminen: Ehdotettu sattumisen-sanan poistaminen pykälän otsikosta ei mielestäni ainakaan paranna otsikkoa eikä siksi ole tarpeen.

Viittaus vakuutustapahtuman selvittämiseen: Säännöksessä oleva viittaus vakuutustapahtuman selvittämiseen ei sinänsä liene virhe, toisin kuin lausunnonantaja esittää. Tiedot voivat vaikuttaa joko siihen, mitä vakuutustapahtumasta saadaan selville (mitä omaisuutta palaneessa talossa tosiasiassa oli) tai siihen, mitä vakuutuksenantajan vastuuseen vaikuttavista, vakuutustapahtumaan liittymättömistä seikoista saadaan selville (esim. vakuutussopimusta solmittaessa puolin ja toisin annetut tie-dot). Vakuutuskorvauksen hakijan tarkoituksena on tietysti molemmissa tapauksissa vaikuttaa siihen, että hän saisi perusteettoman (ison) korvauksen.

Vilpillisyysvaatimuksen poistaminen: Säännöksen tarkoituksena on estää korvauksen hakijaa yrittämästä vilpillisesti hankkia vakuutuskorvausta. Näin ollen ehdotettu vilpillisyysvaatimuksen korvaaminen tahallisuusvaatimuksella lisää niitä tilanteita, joissa vakuutuksenantaja vapautuu kokonaan tai osittain korvausvastuustaan. Eri asia on, että käytännössä tilanteet, joissa korvauksen hakija on menetellyt tahallisesti (antanut tahallaan virheellisiksi tietämänsä tiedot) mutta ei vilpillisesti, lienevät harvinaisia, joten käytännössä kyse on useimmiten vain todisteluongelmasta. Käsitykseni mukaan vilpillisyysvaatimusta ei tulisi poistaa.

73 §. Vaatimuksen esittämisajankohta ja vanhentuminen

Vanhentumisaika, kun korvausta maksetaan useammasta järjestelmästä: Tilanteet, joissa korvausta maksetaan useammasta järjestelmästä, vaativat mielestäni lisäsääntelyä. Korvauksenhakijan kannalta paras ratkaisu olisi lausunnonantajan ehdotus siitä, että vuoden vanhenemisaika alkaisi kulua vas-ta siitä, kun vakuutuksesta korvattava kustannus on syntynyt. Toisaalta vakuutuksenantajan kannalta olisi selkeämpää tietää, että tietystä vakuutuksesta voi olla tulossa korvattavaa, vaikka korvaus-määrä ja sen ajankohtaistumisen aika eivät olisikaan vielä tiedossa. Kummassakin tapauksessa säännöksen sanamuoto vaatisi selkeyttämistä.

Vanhentumisajan pidentäminen: Sinänsä vuoden määräaikaa ei tulisi pidentää, koska ei ole tiedossa, että se käytännössä olisi aiheuttanut ongelmia.

Korvauksen esittämisajankohta vastuuvakuutuksissa: Eräs lausunnonantaja esittää sen selventämistä, että pykälä ei estä ottamasta vastuuvakuutuksiin ehtoa, jonka mukaan korvausvaatimus on esitet-

tävä vakuutuskauden aikana. Niiltä osin kuin vakuutussopimuslaki ei ole pakottava, tällaista ehtoa voidaan jo nyt käyttää. Niiltä osin kuin laki on pakottava, tarvittaisiin mielestäni lisäselvitystä niistä ongelmista, joita nykyinen sääntely on aiheuttanut, ennen kuin muutoksen tarpeellisuuteen voitaisiin ottaa kantaa.
74 §. Kanneaika ja oikeuspaikka
Vakuutusehtojen muuttamista koskeva valitusaika: Ehdotus siitä, että vakuutusehtojen ja -maksujen muuttamista koskevasta valitusajasta säädettäisiin vakuutussopimuslaissa, tähtää nykyisen tilanteen selkiyttämiseen. Kolmen vuoden määräaikaa voidaan perustella sillä, että se on sama kuin korvaus-päätöstä koskeva kanneaika. Pitkähkö kanneaika on perusteltu senkin vuoksi, että muutosten merkitys aktualisoituu usein vasta sitten, kun vakuutustapahtumakin on jo sattunut. Toisaalta voidaan kysyä, eikö vakuutuksenottajan velvollisuuden reagoida muutoksiin tulisi perustua pikemminkin niihin ilmoituksiin, jotka vakuutuksenottaja vuosittain ehdoista saa, jolloin kolmen vuoden määräaika on mielestäni liian pitkä. Joka tapauksessa säännöksessä tulisi mielestäni puhua nimenomaan ehto-muutoksista eikä käyttää epätäsmällistä ilmaisua "muu vakuutussopimusta koskeva toimenpide".
75 §. Vakuutuksenantajan takautumisoikeus
Säännöksen pakottavuus: Säännös koskee osaksi vakuutuksenantajan takautumisoikeutta kolmatta kohtaan. Kuten yksi lausunnonantajista toteaa, säännös ei näiltä osin ole 3 §:n mukaan pakottava. Käsitykseni mukaan takautumisoikeussäännöksen tulisi ainakin osittain olla pakottava myös kol-matta kohtaan, joten asiasta tulisi säätää joko tässä pykälässä tai 3 §:ssä. Erikseen olisi pohdittava, keihin pakottavuus ulotetaan. Kysymystä olisi tarkasteltava samassa yhteydessä kuin ylipäänsä kysymystä siitä, keitä kohtaan vakuutussopimuslain tulee olla pakottava (3 §).

77 §. Tiedon antaminen ryhmävakuutuksen päättymisestä

Säännöksessä säädetään selkeästi, että ryhmävakuutuksen päättämiseksi vakuutuksenantajan on lähetettävä vakuutetuille ilmoitus vakuutuksen päättämisestä, jos vakuutuksenantaja pitää vakuutetuista lain 76.1 §:ssä tarkoitettua luetteloa. Jos taas luetteloa ei pidetä, vakuutuksenantajan on ilmoitettava vakuutetuille vakuutuksen päättymisestä olosuhteet huomioon ottaen sopivalla tavalla. Halli-

tuksen esityksen mukaan tällaisia tapoja voivat olla esimerkiksi työpaikalla jaettavat esitteet tai ilmoitus vakuutetuille jaettavassa ammattilehdessä (HE 114/1993 s. 71, 72). Olennaista on se, että vakuutuksen päättymisen edellytyksenä ovat sellaiset vakuutuksenantajan toimenpiteet, joiden perusteella vakuutettu voi saada tiedon vakuutusturvansa päättymisestä ja siis tarpeesta järjestää vakuutusturvansa uudelleen. Käsitykseni mukaan ehdotus siitä, että ryhmävakuutus päättyisi joka tapauksessa viimeistään kuuden kuukauden kuluttua vakuutuksen voimassaoloajan päättymisestä, on vakuutetun kannalta kohtuuton, koska se antaa vakuutuksenantajalle mandollisuuden laiminlyödä ilmoittamisvelvollisuutensa, joka kuitenkin on vakuutetun vakuutusturvan järjestämisen kannalta välttämätön. Ryhmävakuutuksissa vakuutetun mandollisuudet olla selvillä vakuutusturvastaan saat-tavat käytännössä olla heikommat kuin yksilöllisessä vakuutuksessa, joten säännöksen erilaisuus 21.2 §:ään verrattuna on perusteltu.

Muut ehdotukset

Vakuutushakemuksen epäämisen perusteleminen: Vakuutuksenantajalle asetettava velvollisuus perustella vakuutushakemuksen hylkääminen edesauttaa sen arviointia, onko hylkäysperuste hyvän vakuutustavan mukainen. Sinänsä Suomen Vakuutusyhtiöiden Keskusliiton hallituksen 10.6.2002 hyväksymässä asiakirjassa "Vastuunvalinnan yleiset periaatteet vakuutustoiminnassa" edellytetään, että vakuutushakemuksen hylkäämisen syy ilmoitetaan vakuutuksenhakijalle.

Vakuutus välttämättömyyspalveluna, sopimuspakko

Eräässä lausunnossa katsotaan, että vakuutuksenantajilla tulisi olla velvollisuus välttämättöminä pidettävien kuluttajavakuutusten myöntämiseen, ellei kieltäytymiselle ole perusteltua syytä. Kysy-mys siitä, voidaanko joitakin vakuutuksia pitää välttämättömyyspalveluina, on periaatteellisesti merkittävä. Sopimuspakkoa koskeva säännös vahvistaisi periaatteessa vakuutuksenhakijan asemaa. Toinen kysymys on, missä määrin sopimuspakkosäännös, jossa olisi mandollisuus tietyin edellytyksin kuitenkin kieltäytyä sopimuksen tekemisestä, käytännössä muuttaisi tilannetta siitä, mikä se nykyisin on: Vakuutuksenantaja pyrkii luonnollisesti myymään mandollisimman paljon vakuutuksia ja kieltäytyy vakuutuksen myymisestä vain silloin, kun siihen on erityistä syytä. Lisäksi hyvä vakuutustapa rajoittaa sitä, milloin haettu vakuutus voidaan evätä.
Ruotsin kuluttajavakuutuslaissa on sopimuspakkosäännös, ja sellaista ehdotetaan myös uuteen vakuutussopimuslakiin (3:1, ks. reg. prop. 2003/04:150 s. 156–160 ja 390–393). Myös Suomen luotta-

laitostoiminnasta annetussa laissa (1607/1993) on nykyisin sopimuspakkoa koskeva säännös (50 a § Asiakkaan oikeus peruspankkipalveluihin, L 69/2003). Näitä säännöksiä ja niiden valmisteluaineistoa voitaisiin käyttää apuna harkittaessa sitä, onko tällaiselle säännökselle tarvetta ja voidaanko se muotoilla riittävän tarkasti. Mielestäni tulisi kiinnittää huomiota myös siihen, että myös esimerkiksi pienyrittäjille vakuutukset saattavat olla luonteeltaan välttämättömyyspalveluita, koska niillä ei välttämättä ole taloudellisia mandollisuuksia järjestää riskinhallintaansa jollakin muulla tavoin, toisin kuin suuremmilla yrityksillä.

Vakuutusten etämyynti: Rahoituspalveluiden etämyyntidirektiivin implementointia koskeva hallituksen esitys (HE 122/2004) on hyväksytty eduskunnassa muuttamattomana.

Kolmikantasuhde vakuutuksenottaja–vakuutuksenantaja–korjaamo tms.: Kolmikantasuhdetta, siihen liittyviä ongelmia sekä eri osapuolten oikeuksia ja velvollisuuksia voisi olla syytä tarkastella. Välttämättä kyse ei kuitenkaan ole niinkään lainsäädäntömuutoksia edellyttävistä ongelmista kuin tiedotuksella, vakuutusehdoilla ja noudatettujen käytäntöjen muutoksilla ratkaistavista ongelmista.

Henkivakuutusten katumusaika: Katumusaika toteutuu, kun eduskunnan jo hyväksymään hallituksen esitykseen (HE 122/2004) sisältyvä VSL 13a § tulee voimaan.

Salassapitosäännökset: Vakuutuksenantajaa koskevat salassapitosäännökset eivät sisälly vakuutussopimuslakiin, joten ne eivät kuulu tässä yhteydessä tarkasteltaviksi.

Pelastamisvelvollisuus ja pelastamiskustannukset: Kuluttajavalituslautakunnan lausunnossa viitataan hirvieläinvahingoista aiheutuneisiin ongelmiin. Kyse on siitä epäselvyydestä, jonka on katsottu vallitsevan siitä, tuleeko hirvieläimen väistämisestä aiheutuneet kustannukset korvata pelastamiskustannuksina hirvivahinkovakuutuksesta, jossa korvattavana vakuutustapahtumana on hirvieläimeen törmääminen. Käsitykseni mukaan pelastamisvelvollisuutta (32 §) ja pelastamiskustannusten korvaamista (61 §) koskevien säännösten pakottavuus merkitsee sitä, että tällaiset kustannukset on korvattava. Ainoa epävarmuus voi mielestäni liittyä siihen, voiko vakuutuksenantaja luopua korvaamasta pelastamiskustannuksia, jos se luopuu edellyttämästä pelastamisvelvollisuuden noudattamista. Perusteluna olisi tällöin, että kyse on poikkeamisesta lain säännöksistä vakuutuksenottajapuolen eduksi. Käsitykseni mukaan tämäkään – ainakaan yhdessä hyvän vakuutustavan noudattamisvelvollisuuden kanssa – ei ole mandollista. Koska kysymys on kuitenkin uuden vakuutussopimuslain voimaantulon jälkeenkin ollut vakuutuskäytännössä epäselvä eikä korkeimman oi-

keuden ratkaisua asiaan ole vielä saatu, voitaisiin mielestäni harkita kysymyksen ratkaisemista lainsäädäntöteitse.

Sivuvelvoitesäännösten keskinäinen suhde: Lausunnoissa ei ole otettu kantaa siihen, tulisiko laissa säätää sivuvelvoitteiden keskinäisestä suhteesta niissä tilanteissa, joissa useammat velvollisuudet saattaisivat tulla kyseeseen. Ongelmana on tällöin se, voiko vakuutuksenantaja valita edullisimpana pitämänsä velvollisuuden tai jopa kumuloida eri säännösten mukaiset seuraamukset. Mielestäni voitaisiin pohtia, olisiko tällaiselle säännökselle tarvetta.

Tapaturman määritelmän vakuutusoikeudellinen luonne (asiaa ei ole tarkasteltu lausuntoyhteenvedossa): Vanhan vakuutussopimuslain voimassa ollessa tapaturman määritelmän katsottiin olevan vakuutuksenantajan vastuuta määrittävä ehto, joka siis kuului sopimusvapauden piiriin. Uuden lain voimaantultua Vakuutuslautakunta on omaksunut näkemyksen, jonka mukaan kysymys vakuutetun tandosta vakuutustapahtuman aiheuttamisessa on pakottavasti säännelty lain 28.1 §:ssä. Näin ollen tapaturman määritelmässä olevaan tahtomiselementtiin (sen tapahtuman tahtomiseen, jonka seurauksena vakuutettu kuolee tai vammautuu, esim. ampuminen, parvekkeelta putoaminen, junan alle jääminen) ei tule kiinnittää huomiota, vaan on tarkasteltava sitä, tahtoiko vakuutettu syntynyttä lopputulosta, siis kuolemaansa tai vammautumistaan. Monissa tapauksissa ongelman ydin näyttäisi olevan siinä, että vakuutetun syyntakeettomuutta päästään arvioimaan vain, jos vakuutustapahtuman aiheuttamista koskevan säännöksen voidaan katsoa soveltua tapaukseen. Vakuutuslautakunnan kantaa voidaan mielestäni sinänsä pitää perusteltuna, mutta se merkitsee olennaista muutosta vanhan vakuutussopimuslain aikana vallinneeseen tilanteeseen. Muutos, jos sellaista halutaan, on käsitykseni mukaan niin merkittävä, että sen tulisi nimenomaan ilmetä laista tai edes sen perusteluista. Näin ei kuitenkaan ole. Sen vuoksi voitaisiin mielestäni harkita kysymyksen ratkaisemista laissa.

Yhdistelmävakuutuksiin sovellettavat säännökset (asiaa ei ole tarkasteltu lausuntoyhteenvedossa): Suoraan vakuutussopimuslaista ei ilmene, mitä säännöksiä sovelletaan yhdistelmävakuutukseen, jossa on sekä henkilövakuutus- että vahinkovakuutusosia. Hallituksen esityksessä kuitenkin todetaan, että tällöin kuhunkin yhdistelmävakuutuksen osaan sovelletaan kyseistä vakuutusmuotoa koskevia säännöksiä (HE 114/1993 s. 21). Mielestäni asiasta voitaisiin selvyyden vuoksi ottaa nimen-omainen säännös lakiin.

Olen edellä tarkastellut lähinnä niitä lainmuutostarpeita, joita vakuutussopimuslaista oikeusministeriölle annetuissa lausunnoissa on nostettu esiin. Käsitykseni on, että lainmuutostarpeita selvästi on, vaikka vakuutussopimuslaki sinänsä suurelta osin vastaa hyvin tarkoitustaan. Monet mielestäni tarpeellisista muutoksista ovat luonteeltaan melko vähäisiä, jopa teknisiä. Osa on lainsäädäntöteknisesti helposti toteutettavia, vaikka muutoksina tärkeitä (esim. lain pakottavuus) ja osa ehkä kiistanalaisiakin. Lainsäädäntöteknisesti suurin muutos aiheutuisi siitä, jos vakuutussopimuslain systematiikka muutettaisiin vastaamaan EU:ssa käytettävää ja meillä vakuutusyhteisölainsäädännössä omaksuttua vakuutusten jakoa henki- ja vahinkovakuutuksiin. Tällöinkään kyse ei olisi säännösten sisällön muuttamisesta vaan lain uudenlaisesta kirjoittamistavasta.

Helsingissä 10. päivänä tammikuuta 2005
(-2	N	—
Jaana Norio-Timonen
OTT, vakuutusoikeuden dosentti