Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto	Dnro 43/2006
PL 25

00023 VALTIONEUVOSTO 		1.12.2006	1 (5)

kirjaamo.om@om.fi
marjo.lahelma@om.fi

Lausuntopyyntönne OM 13.9.2006/ OM 7/41/2005

Hallituksen esitys vakuutussopimuslain ja eräiden siihen liittyvien lakien muuttamisesta

Suomen Asianajajaliitolta on pyydetty lausuntoa ehdotuksesta hallituksen esitykseksi vakuutussopimuslain ja eräiden siihen liittyvien lakien muuttamisesta. Suomen Asianajajaliitto esittää lausuntonaan kunnioittavasti seuraavaa:

I	Yleistä

Muutosesitys on sinänsä tarpeellinen. Muutosesityksen myötä poistuu merkittävä osa niistä vakuutussopimuslain käytännön soveltamistilanteissa esiintulleista epäselvyyksistä ja ongelmista, jotka ovat olleet syynä myös lainsäädäntötyön käynnistämiseen. Vakuutussopimuslaki on jo nykymuodossaan toiminut varsin hyvin. Esitetyt muutokset selkeyttävät entisestään vakuutussopimuksiin liittyviä säännöksiä. Asianajajaliitto pitää esitettyjä muutoksia pääosin hyväksyttävinä eikä katso näiden muutosehdotusten osalta aiheelliseksi lausua enempää. Jäljempänä kiinnitetään kuitenkin huomiota eräisiin yksityiskohtiin, jotka pyydetään ottamaan huomioon lain jatkovalmistelussa ja muutenkin vakuutusalan lainsäädäntöä kehitettäessä.

II	Soveltamisala ja pakottavuus

Esityksessä ehdotetaan lain soveltamisalan laajentamista yleisluontoisemmaksi. Tämä esitys on oikean suuntainen. Vakuutussopimuslaki tulisi vakuutussopimuksia koskevana yleislakina olla soveltamisalaltaan mahdollisimman laaja. Myös lain pakottavuutta koskeva laajennus vakuutuksenottajan asemaan liittyen on myönteinen. 

Asianajajaliiton käsityksen mukaan lain pakottavuus tulisi koskea mahdollisimman laajasti kaikkia eri tyyppisiä vakuutussopimuksia. Esityksen mukaisesti lain pakottavuutta ei edelleenkään ulotettaisi koskemaan luottovakuutuksia. Perusteeksi soveltamisrajoitukselle esitetään luottovakuutuksen erityisluonnetta ja sitä, että läheskään kaikki vakuutussopimuslain säännökset eivät soveltuisi luottovakuutuksen sääntelyyn. Asianajajaliiton käsityksen mukaan tällaisia poikkeamia vakuutuksen pakottavuudesta tulisi välttää. Siltä osin kun yksittäisen vakuutuksen erityispiirteet johtavat siihen, että kaikki vakuutussopimuslain säännökset eivät sovellu vakuutukseen, tulisi pakottavuuden soveltamisalaa määriteltäessä luetella ne säännökset, joihin pakottavuus ulotetaan tai vaihtoehtoisesti luetella ne säännökset joihin pakottavuutta ei uloteta. Tältä osin voitaisiin käyttää samaa tekniikkaa, jota lakiesityksessä on käytetty määriteltäessä vakuutussopimuslain soveltamisalaa kapitalisaatiosopimusten osalta. Tilannetta, jossa luottovakuutukset jätettäisiin kokonaan vakuutussopimuslain pakottavuusperiaatteen ulkopuolelle, ei voida pitää hyväksyttävänä. 

Esityksessä määritellään vakuutuksenantajan takautumisoikeutta koskevien vakuutussopimuslain säännösten pakottavuus. Kuten esityksessä todetaan, ei nykyinen vakuutussopimuslaki sisällä määritelmiä regressioikeutta koskevan säännöksen pakottavuudesta.

Esityksessä määritellään vakuutuksenantajan takautumisoikeutta rajoittava vakuutussopimuslain säännös pakottavaksi jos vahingon aiheuttanut kolmas henkilö on luonnollinen henkilö. Esityksessä ei tältä osin tarkemmin perustella miksi vakuutussopimuslain regressioikeutta koskevan säännöksen pakottavuus poikkeaa huomattavasti vakuutussopimuslain muiden sääntöjen pakottavuuden ulottuvuudesta. 

Esityksessä ehdotetaan nykyisin voimassa olevan lain muutosta siten, että säännösten pakottavuus muiden kuin regressioikeutta koskevan säännöksen osalta ulotettaisiin luonnollisista henkilöistä ja kuluttajan asemaan rinnastettavista elinkeinonharjoittajista myös kuluttajaan rinnastettaviin muihin oikeushenkilöihin. Tämä muutos on sinänsä perusteltu. Asianajajaliiton käsityksen mukaan myös vakuutussopimuslain regressioikeutta koskevan säännöksen pakottavuuden tulisi olla yhteneväinen. Perusteita rajoittaa esityksen mukaisesti vakuutussopimuslain pakottavuutta regressisäännösten osalta ei ole. Joka tapauksessa esitykseen tulisi sisällyttää yksityiskohtaiset perustelut siitä, miksi regressioikeutta koskeva pakottavuus poikkeaa muiden säännösten pakottavuudesta. 

Asianajajaliiton käsityksen mukaan yhteiskuntapoliittisesti yleisesti hyväksyttynä tavoitteena on yllättävän vahingonvaaran kanavointi mahdollisimman laajasti erilaisilla vakuutuksilla katettavaksi. Vakuutusyhtiöiden regressioikeuden rajoittaminen on yksi niistä keinoista, jolla vahinkoja kanavoidaan vakuutusturvan piiriin. Tämän vuoksi regressisäännöksen pakottavuuden tulisi olla yhtä laaja kuin muiden vakuutussopimuslain säännösten.

III	Soveltamisala

Soveltamisalan osalta uusi esitys vakuutussopimuslaiksi lähtee edelleen siitä, ettei vakuutussopimuslakia sovelleta jälleenvakuutussopimuksiin. Niiden erityispiirteen vuoksi lähestymistapa on hyväksyttävä. Esityksessä ei kuitenkaan laajemmin pohdita olisiko lainsäädännöllistä tarvetta säännellä myös jälleenvakuutussopimuksia. Jälleenvakuutussopimuksista syntyneet riidat ovat lukumääräisesti harvinaisia, mutta niiden yhteydessä on toistuvasti jouduttu toteamaan, ettei nykyinen vakuutusalaa koskeva lainsäädäntömme anna juuri mitään normiperusteisia ohjeita jälleenvakuutussopimusten sääntelyyn. Yleiset sopimusoikeudelliset periaatteet antavat varsin vähän vastauksia jälleenvakuutussopimusten erityisluonteen synnyttämiin kysymyksiin. Asianajajaliitto katsoo, että tarve jälleenvakuutussopimusten sääntelyyn tulisi lainsäätäjän toimesta selvittää.

IV	Vakuutushakemuksen hylkäysperuste 

Esityksessä vakuutuksenantajalta edellytetään perusteiden ilmoittamista hylätessään vakuutushakemuksen. Esitys sisältää tervetulleen muutoksen vallitsevaan tilanteeseen. Perusteluvelvollisuus koskee lakiesityksen mukaan kuitenkin vain kuluttajan asemassa olevia vakuutuksenottajia. Säännöksen soveltamisalaa ei voida pitää perusteltuna. Muussa kuin kuluttajan asemassa olevilla oikeushenkilöillä on täysin vastaava tarve saada tietoonsa vakuutushakemuksen hylkäysperusteet. Säännöksen soveltamisalaa tulisikin esityksestä laajentaa siten, että vakuutushakemuksen hylkäyksen perusteet on vakuutuksenantajan toimesta ilmoitettava aina vakuutuksenottajan asemasta riippumatta.

V	Henkilövakuutuksen irtisanominen

Esitys sisältää uuden säännöksen siitä, että vakuutuksenantajalla olisi oikeus irtisanoa vakuutus sen vuoksi, että vakuutettu on tahallisesti aiheuttanut vakuutustapahtuman. Irtisanomisperuste on uusi. Sinänsä vahingon tahallisesti aiheuttanutta vakuutuksenottajaa ei henkilövakuutuksessakaan liene syytä suojella aikaisemmassa laajuudessa siten, ettei irtisanomisoikeutta olisi. Säännöksen sanamuotoa ja soveltamisalaa harkittaessa on kuitenkin huomioitava henkivakuutuksen erityisluonne. 

Vakuutussopimuslain mukaisesti henkivakuutuksessa tahallinen vahingon aiheuttaminen (itsemurha) oikeuttaa korvaukseen jos vakuutus on ollut voimassa yli vuoden. Uudistuksen merkitys epäonnistuneiden itsemurhayritysten kohdalla jää säännöksen sanamuodon ja perustelujen niukkuuden vuoksi tulkinnanvaraiseksi. 

Sinänsä henkivakuutuksessa vakuutustapahtuma on henkilön kuolema eikä epäonnistunut itsemurhayritys siten lähtökohtaisesti johtaisi irtisanomisoikeuden syntymiseen. Nykyiset henkivakuutustuotteet ovat kuitenkin usein yhdistelmiä, joissa itse kuolemanvaraturvan lisäksi on myös muita turvamuotoja, kuten sairasvakuutus. Epäonnistunut itsemurhayritys saattaa siten olla tahallinen vahingon aiheuttaminen, esim. sairausvakuutuksessa. Kun tahallisen vahingon aiheuttaminen synnyttää irtisanomisoikeuden vakuutuksenantajalle, jää esitetyn muutoksen myötä epäselväksi ja tulkinnanvaraiseksi se, ulottuuko irtisanomisoikeus koko vakuutukseen silloin, kun samassa vakuutuksessa on sekä henkivakuutus että muuta henkilövakuutusta (esim. sairausvakuutus) koskeva vakuutus. Jos irtisanomisoikeus koskisi koko vakuutusta olisi tämä huomattava heikennys vakuutuksenottajan nykyiseen oikeusasemaan. Tämän vuoksi joko lain säännökseen tai ainakin hallituksen esityksen perusteluihin tulisi ottaa selkeä maininta siitä, ettei säännöksen soveltuvuutta voida yhdistelmävakuutuksissa ulottaa vakuutuksen henkivakuutusosaan. Asia on jo nykyisen lain vallitessa aiheuttanut epäselvyyttä tiedonantovelvollisuuden laiminlyönnin perusteella toteutettujen irtisanomisten yhteydessä.

VI	Vanhentuminen ja kanneaika

Vanhentumista ja kanneaikaa koskevat esitykseen liittyvät muutokset ovat oikean suuntaiset. Ne eivät kuitenkaan tuo ratkaisua kaikkiin käytännössä ilmi tulleisiin ongelmatilanteisiin. 

Korvauspäätöksen antamisesta laskettavan kolmen vuoden kanneajan osalta on käytännössä epäselvyyttä aiheuttanut samasta asiasta annettavat useat korvauspäätökset. Vakuutuksenantajan kielteisen korvauspäätöksen jälkeen ensimmäinen muutoksenhakuohjeiden mukainen toimintatapa on asian uudelleen käsittelypyyntö, jonka päätteeksi vakuutuksenantaja säännönmukaisesti tekee uuden korvauspäätöksen. Vahingonkäsittely saattaa tämänkin jälkeen jatkua siten, että vahingonkärsinyt toimittaa vakuutuksenantajalle lisäselvityksiä, joiden perusteella jälleen annetaan uusia korvauspäätöksiä. Yhdessä vahingossa saattaa asiallisesti olla lukuisia vakuutuksenantajan korvauspäätöksiä, joissa otetaan kantaa samaan korvausvaatimukseen joko täysin saman tai myöhemmin toimitetun lisäselvityksen perusteella. Epäselvyyttä on aiheuttanut se, mistä korvauspäätöksestä vakuutussopimuslain 74 §:n mukainen kanneaika määritellään. Onko vakuutuksenottajalla muutoksenhakuoikeus aina siihen asti kunnes viimeisimmästä korvauspäätöksestä on kulunut kolme vuotta, vai lasketaanko kolmen vuoden kanneaika ensimmäisestä korvauspäätöksestä. Lain säännös ei anna myöskään vastausta siihen miten kanneaikaa arvioidaan jos se perustuu uuteen selvitykseen tai olosuhteeseen. Vakuutussopimuslain kanneaikaa koskevaan lainsäännökseen tai esityksen perusteluihin tulisi ottaa selventävät maininnat säännöksen soveltamistavasta. 

Vakuutussopimuslain 74 § ei millään tavalla huomioi olosuhteiden muutosta ja sen vaikutusta kanneoikeuteen. Tämä saattaa muodostua ongelmaksi erityisesti henkilövakuutuksessa henkilövahinkoja korvattaessa. Vahingonkorvauslain henkilövahinkoa koskevien säännösten muutosten yhteydessä vahingonkorvauslakiin sisällytettiin 1.1.1996 alkaen 5 luvun 8 §, jolla mahdollistettiin tuomiolla tai sovinnolla vahvistettujen henkilövahinkojen korvausten muuttaminen olosuhteiden olennaisesti muuttuessa. Asianajajaliitto esittää vastaavan sisältöisen säännöksen ottamista myös vakuutussopimuslakiin henkilövakuutusten korvauspäätösten osalta.

VII	Ehtojen mitättömyys

Vakuutussopimuslain pakottavien säännösten vastaisten sopimusehtojen mitättömyys on määritelty vakuutussopimuslain 3 §:ssä. Tuon mitättömyyssäännöksen soveltamisalasta on käytännössä ollut epäselvyyttä. Epäselvyyttä on aiheuttanut se, miten suhtaudutaan sellaisiin sopimusehtoihin, jotka sinänsä eivät ole vakuutussopimuslain säännösten vastaisia, mutta ovat syntyneet virheellisessä järjestyksessä esim. vakuutussopimuslain 11 §:stä poikkeavalla menettelyllä. Uudistuksen yhteydessä tulisi määritellä se, katsottaisiinko sopimusehto mitättömäksi myös niissä tapauksissa, kun ehto on syntynyt virheellisellä tavalla, mutta ei sisällöltään ole pakottavien säännösten vastainen. Tältä osin esim. vakuutuslautakunnan nykyinen tulkintakäytäntö poikkeaa eräistä tuomioistuinratkaisuista (esim. Helsingin hovioikeus tuomionro 1863, antopäivä 16.6.2006, dnro S03/3123). Vakuutuslautakunta on säännönmukaisesti katsonut virheellisellä menettelyllä syntyneet sopimusehdot mitättömiksi.

VIII	Lopuksi
Edellä esitettyjä muutoksia ja parannusehdotuksia lukuun ottamatta Suomen Asianajajaliitolla ei ole huomautettavaa esityksen suhteen. Edellä esitetyt pitkälti teknisluontoiset muutokset vähentäisivät vielä entisestään vakuutussopimuslain tulkintatilanteita ja olisivat omiaan myös vähentämään epäselvyyksien aiheuttamia riitoja. Muutosehdotukset ovat luonteeltaan sellaisia, jotka voidaan hyvin toteuttaa vireillä olevan muutoksen yhteydessä ilman laajempaa valmistelua ja esityksen toteuttamisen viivästystä. 

Helsingissä 1.joulukuuta 2006

SUOMEN ASIANAJAJALIITTO

Kari Lautjärvi
Suomen Asianajajaliiton puheenjohtaja, asianajaja

LAATI	Olli Hoppu, asianajaja, Asianajotoimisto Sivenius, Suvanto & Co Oy, Helsinki