Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO
	
Lausuntopyyntönne 13.9.2006, OM 7/41/2005, OM019:00/2005	
	
LAUSUNTO VAKUUTUSSOPIMUSLAIN MUUTOSEHDOTUKSISTA	
Oikeusministeriö on pyytänyt Vakuutusvalvontavirastolta lausunnon ehdotuksesta hallituksen esitykseksi vakuutussopimuslain ja eräiden siihen liittyvien lakien muuttamisesta. Lausuntonaan Vakuutusvalvontavirasto ilmoittaa seuraavan.

Viraston edustaja on osallistunut hallituksen esityksen valmisteluun ja on voinut esittää viraston näkemyksiä valmistelussa. Vakuutusvalvontavirasto pitää esitystä hyvänä ja tarpeellisena eikä virastolla ole huomauttamista esitysluonnokseen kokonaisuutena. Eräiden yksityiskohtien osalta virasto esittää seuraavaa:

Vakuutusedustuksesta annetun lain (570/2005) 25 §:n mukaan vakuutusmeklarin on tehtävässään huolehdittava siitä, että asiakas saa ennen vakuutussopimuksen päättämistä kaikki asiakkaan vakuutustarpeen arvioinnin ja vakuutuksen valitsemisen kannalta tarpeelliset tiedot, kuten tietoja tarjolla olevista vakuutusmuodoista, vakuutusmaksuista ja vakuutusehdoista. Tietoja annettaessa vakuutusmeklarin tulee kiinnittää huomiota myös vakuutusturvan olennaisiin rajoituksiin. Tämä säännös vastaa sisällöltään voimassa olevan vakuutussopimuslain 5 §:n 1 momenttia. Virasto ehdottaa harkittavaksi, olisiko vakuutussopimuslain muutosta koskevaan hallituksen esitykseen syytä sisällyttää ehdotus myös vakuutusedustuksesta annetun lain 25 §:n muuttamiseksi niin, että se edelleen vastaisi vakuutussopimuslain 5 §:n 1 momentin säännöstä. Kuluttajan kannalta on tärkeää, että hän saa tarvitsemansa tiedot vakuutukseen liitettävistä sijoituskohteista siitä riippumatta, ottaako hän vakuutuksen suoraan vakuutusyhtiöstä vai vakuutusmeklarin kautta.
 
Ehdotetun henkivakuutuksen ehtojen muuttamista koskevan 20 a §:n 4 momentin mukaan vakuutuksenantajan on lähetettävä ilmoitus maksun tai sopimusehtojen muutoksesta. Tässä ilmoituksessa on mainittava, että vakuutuksenottajalla on oikeus irtisanoa vakuutus. Vakuutusvalvontavirasto ehdottaa harkittavaksi, olisiko pykälää täydennettävä vielä erillisellä säännöksellä, jonka mukaan näissä tilanteissa myös eläkevakuutuksen vakuutuksenottajalla on oikeus irtisanoa vakuutus ja saada takaisinostoarvo. Ilman tätä säännöstä voi syntyä epäselvyyttä, sovelletaanko oikeuteen saada eläkevakuutuksen takaisinostoarvo vakuutussopimuslain 13 §:n 3 momentin säännöstä, jonka mukaan eläkevakuutuksen ehdoissa voidaan määrätä, että vakuutuksenottajalla ei ole pykälän 1 tai 2 momentissa säädettyä oikeutta saada takaisinostoarvoa. 

Ehdotuksen sivulla 24, 6 a §:n perustelujen viimeisessä kappaleessa viitataan 13 §:n 3 momenttiin, vaikka tarkoitetaan 11 §:n 3 momenttia, jossa säädetään käteismaksuehdosta.

Ehdotuksen säätämisjärjestystä koskevassa luvussa arvioidaan erityisesti ehdotetun 20 a §:n säätämisjärjestystä suhteessa perustuslain 15 §:ssä tarkoitettuun omaisuudensuojaan ja erityisesti suhteessa sopimussuhteiden pysyvyyteen. Arvioinnissa ei kuitenkaan ole otettu huomioon voimassa olevan vakuutusyhtiölain 13 luvun 4 §:n säännöstä, jossa säädetään vakuutuksen vapaakirja-arvon alentamisesta lainsäädännön tai korkotason muutoksen johdosta. Jälkimmäinen säännös ehdotetaan kumottavaksi 20 a §:n säätämisen yhteydessä. Vaikka 20 a §:n sääntely on osittain uutta vakuutussopimuslaissa, vastaava säännös on ollut olemassa jo pitkään. 

Säätämisjärjestystä koskevassa arvioinnissa todetaan, että sääntelyn tavoitteena on mukauttaa henkivakuutuksen vakuutussopimusten ehdot sellaisiin muussa lainsäädännössä tapahtuneisiin muutoksiin, jotka sisällöllisesti rinnastuvat pakottavaan lainsäädäntöön ts. vakuutussopimusten ehtojen muuttamiseen ei tosiasiassa jää harkintaa. Tämä ei täysin pidä paikkaansa siltä osin kuin on kyse asiakkaan säästöille hyvitettävän laskuperustekoron alentamisesta vastuuvelkalaskennassa käytettävän koron alentamisen johdosta. Vastuuvelkalaskennassa käytettävän koron ylärajasta säädetään sosiaali- ja terveysministeriön asetuksella. Vakuutusyhtiö voi valita myös alemman koron. Lisäksi vastuuvelkalaskennassa käytettävä korko ei ole välttämättä sama kuin asiakkaalle luvattu laskuperustekorko. Voimassa olevaa vakuutusyhtiölain 13 luvun 4 §:n säännöstä säädettäessä katsottiin, että on kohtuutonta vaatia, että vakuutusyhtiö määrittelisi vapaakirja-arvon käyttäen korkeampaa korkoa kuin vastuuvelkalaskelmissa sovellettava korkokanta.

Virasto ehdottaa harkittavaksi, että säätämisjärjestystä koskevia perusteluja muutettaisiin yllä mainittu huomioon ottaen.

Vakuutussopimuslain 38 §:ssä säädetään vakuutusmaksun suorittamisesta. Pykälän mukaan vakuutusmaksu on maksettava kuukauden kuluessa siitä, kun vakuutuksenantaja on lähettänyt vakuutuksenottajalle vakuutusmaksua koskevan laskun. Tämä on osoittautunut käytännössä vaikeaksi noudattaa sellaisissa vakuutuksissa, joissa maksukausi on yksi kuukausi ja joissa vakuutusmaksu peritään vakuutusyhtiön yhteistyökumppanin muun laskutuksen yhteydessä. Tällöin ei ole aina käytännössä mahdollista lähettää vakuutusmaksua koskevaa laskua kuukausi ennen eräpäivää. Tällaiselle ei 
viraston käsityksen mukaan ole tarvettakaan kuluttajan suojan kannalta silloin kun vakuutusmaksun maksamisesta kuukausittain on nimenomaisesti sovittu ja vakuutusmaksun määrä pysyy muuttumattomana. Vakuutusvalvontavirasto ehdottaa, että ehdotuksen jatkovalmistelussa pohdittaisiin, onko tarvetta muuttaa ehdotettua 38 §:ää siten, että siinä ei edellytetä laskun lähettämistä kaikissa tilanteissa kuukautta ennen eräpäivää. 

Työryhmässä päädyttiin siihen, että ei ole tarvetta säilyttää laissa asetuksenantovaltuutta sen varalta, että olisi tarpeen asetuksella antaa henkivakuutusdirektiivin ja kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin yksityiskohtaiset säännökset. Katsottiin, että perustuslain asettamat vaatimukset huomioon ottaen on parempi tarvittaessa antaa kyseiset säännökset lain tasolla. Vakuutusvalvontavirasto katsoo kuitenkin, että on tarpeen täydentää nykyistä sääntelyä siten, että laissa edellytetään direktiiveissä mainittujen tietojen antamista. Tämän lisäksi voidaan edellyttää muiden vakuutuksen valitsemiseksi tarvittavien tietojen antamista nykyisen sääntelyn tapaan. Tällöin sääntely vastaisi direktiivien sanamuotoa ja muita rahoitustuotteita koskevaa sääntelyä. 

Jos direktiiveissä mainittuja tietoja ei haluta ottaa sellaisenaan lakiin, asia voitaisiin hoitaa myös niin, että Vakuutusvalvontavirastolle annettaisiin määräyksenantovaltuutus, jonka perusteella virasto voisi määrätä vakuutusyhtiöt antamaan direktiiveissä mainitut tiedot. 

Sen varmistaminen, että direktiiveissä, erityisesti henkivakuutusdirektiivin liitteessä, mainitut tiedot annetaan ennen vakuutussopimuksen solmimista, on erityisen tärkeää, jos Suomessa voidaan jatkossa tarjota sellaisia henkivakuutustuotteita, jotka luonteeltaan ovat perinteisen laskuperustekorkoisen ja sijoitussidonnaisen vakuutuksen väliltä. Tällaisten tuotteiden salliminen on ollut esillä vakuutusyhtiölain uudistamista selvittävässä työryhmässä. Vakuutusvalvontavirasto ehdottaa, että siltä osin kuin tällaisten uusien tuotteiden tuloa markkinoille ehdotetaan, vakuutussopimuslain jatkovalmistelussa pohdittaisiin sitä, aiheutuuko niiden luonteesta muita tarpeita vakuutussopimuslain säännöksiin. Tässä keskustelussa/valmistelussa olisi viraston näkemyksen mukaan syytä olla myös kuluttajia edustavia tahoja.

Johtaja			Erja Rautanen

Ylitarkastaja			Päivi Turunen

JAKELU	kirjaamo.om@om.fi (rtf-tiedostona)