OIKEUSMINISTERIÖLLE		

SUOMEN PERIMISTOIMISTOJEN LIITTO RY:N LAUSUMA MAKSUKYVYTTÖMYYSLAINSÄÄDÄNNÖN JA -JÄRJESTELMIEN MUUTOSSUUNNITELMISTA
- Taustamuistio 21.4.2009 ja keskustelutilaisuus 24.4.2009 

	Keskustelutilaisuus 24.4.2009

Suomen Perimistoimistojen Liitto ry kiittää asiassa järjestetystä oivallisesta keskustelutilaisuudesta, johon oli onnistuneesti saatu laaja intressipiirien edustus. Ymmärrämme yleisen taloustilanteen aiheuttamat paineet ja yrittäjäkentän huolen sekä toisaalta työllisyyden ja työelämässä pysymisen toteutumisen kannalta tavoitteen siitä, että taloudelliseen ahdinkoon ennakoimattomista yhteiskunnallisista syistä joutuneet ihmiset voisivat palata aktiivisiksi toimijoiksi yhteiskuntaan ja saada uuden alun. 
 
Suomen Perimistoimistojen Liitto ei kuitenkaan usko, että nyt suunnitellut muutokset - varsinkaan kiireellä ja paineessa toteutettuina - voisivat onnistuneesti edistää tätä tavoitetta. 

Suomen Perimistoimistojen Liitto katsoo Finanssialan Keskusliiton tavoin suunniteltujen toimenpiteiden vaikutusten olevan ainakin jossain määrin haitallisia ja johtavan luotonannon kallistumiseen sekä parempien vakuuksien vaatimiseen. Kun jo nykylainsäädäntö sallii lyhyemmän maksuohjelman (jota myös on sovellettu) ja kun toisaalta asuntolainojen keskimääräinen laina-aika on lähes 20 vuotta, autoluottojen noin 3-5 vuotta, kolmen vuoden maksuohjelma on varsin lyhyt aika. Vertaus lukion kestoaikaan jäi sattuvasti mieleen.   

Katsomme yhdessä muun muassa Suomen Kihlakunnanvoudit ry:n kanssa, että uuden alun mahdollisuuksien lisääminen ei juurikaan ole saavutettavissa maksuohjelman kestoa lyhentämällä.

Kuten oikeusministeri Tuija Brax totesi, nyt pohditut muutosehdotukset eivät voi kohdistua ainoastaan yrittäjäkenttään, vaan niin yrittäjinä kuin muussa asemassa ylivelkaantuneisiin, joihin lukeutuvat myös muun muassa takaajavastuussa velkaantuneet. 

Eri puheenvuoroissa todettu sinänsä selkeä fakta, että kun kertymät joka tapauksessa ovat vähäisiä, niiden pienentäminen ei ole kovin relevanttia, on näkemyksemme haitallinen ja vaarallinenkin: se voi jopa vähentää mahdollisuuksia päästä velkajärjestelyyn ja toisaalta lisätä järjestelyn syrjäyttävää vaikutusta. Pitäisikin pyrkiä päinvastaiseen. Miten se voisi tapahtua?

Oikeusministeri Tuija Brax kiteytti loppupuheenvuorossaan hyvin selkeästi vastauksen tähän velkajärjestelylainsäädännön osalta: alkupään toimet, resurssit, tiedottaminen, koulutus mukaan lukien tilitoimistokoulutus, lisätilitysvelvollisuuden laskemisen valtakunnallinen yhtenäistäminen ja prosessin nopeuttaminen.

Ministeri Brax totesi, ettei tilaisuudessa esitetty vastustusta esteperusteiden ja lisämaksuvelvollisuuden valmistelua vastaan. Tähän vaikutti varmasti osaksi maksuohjelmaan liittyvän keskustelun vilkkaus ja sen myötä keskusteluajan vähyys, mistä syystä myös toissijainen vanhentuminen ja vapaakuukausijärjestelmä jäivät käytännössä keskustelun ulkopuolelle.

Tämänkin vuoksi otamme lausumisen mahdollisuuden kiitollisuudella vastaan.

Velkajärjestelyssä vahvistetun maksuohjelman kesto 

Hallituksen esityksessä laiksi yksityishenkilön velkajärjestelystä (HE 183/1992) todetaan (alleviivaus lisätty tähän lainaukseen):

Velkajärjestelyä koskevassa säännöstössä on sovitettava tasapainoisesti yhteen tarve ratkaista maksukyvyttömän yksityishenkilön velkaongelmia ja toisaalta velkojien taloudelliset edut. Velkojien edun vuoksi on mahdollisimman täysimääräisesti pidettävä kiinni siitä, että velallinen vastaa taloudellisista velvoitteistaan. Toiselta puolen yksityishenkilölle ei saisi aiheutua kohtuuttomia ja pitkäaikaisia vaikeuksia siitä, että hän on tullut maksukyvyttömäksi eikä pysty suoriutumaan velvoitteistaan niiden alkuperäisten ehtojen mukaisesti.

Jotta velkajärjestely toisi velkojien kannalta hyväksyttävänä pidettävän taloudellisen tuloksen, maksuohjelman keston olisi oltava riittävän pitkä. Myös yleisen edun vuoksi on tärkeää, että velkajärjestely mielletään kohtuullisen pitkän ajan kestäväksi menettelyksi, jonka avulla velkaongelmiinsa vakavasti ratkaisua hakeva yksityishenkilö voi selviytyä vaikeuksistaan. 

Hallituksen esityksestä ilmenevät näkemykset velallisten ja velkojien etujen yhteensovittamisesta ovat edelleen käyttökelpoisia. Velkajärjestelylaissa päädyttiin maksuohjelman keston osalta viiteen vuoteen. Maksuohjelman kestoa ei ole syytä lyhentää nykyisestä. Niitä tapauksia varten, joissa on erityisiä syitä lyhyemmälle maksuohjelmalle, laki tarjoaa mahdollisuuden lyhentää ohjelman kestoa. Tätä mahdollisuutta on myös sovellettu (Optulan verkkokatsaus 2/2007: 12 % vuonna 2006).

Velkajärjestelylakiin on sen voimassaoloaikana tehty lievennyksiä velallistahon eduksi. Lisäsuoritusmääräyksiä on muutettu niin, että velalliselle itselleen jää kohonneista tuloista huomattava osa. Lisäsuoritussäännösten muutosten tulisikin kannustaa velallisia, kuten muistiossa todetaan, palaamaan ”nopeammin aktiivisiksi toimijoiksi yhteiskuntaan”. Käytäntö on osoittanut, etteivät velalliset selviydy lisäsuoritusvelvollisuuden laskennasta yleensä ilman velkaneuvonnan tukea.

Maksuohjelman keston lyhentämisellä ei saavutettane edellä mainittua tavoitetta kovin hyvin. Mikäli maksuohjelman normaali kesto lyhennetään kolmeen vuoteen, on mahdollista, että niiden henkilöiden määrä, jotka hakevat velkajärjestelyä uudelleen, lisääntyy. Mikäli maksuohjelma on velalliselle liian ”helppo”, on joka tapauksessa vaarana, että maksuohjelman läpikäytyään velallinen velkaantuu nopeasti uudelleen. Keston lyhentämisellä voidaan arvioida olevan maksumoraalia heikentäviä vaikutuksia.

Mitä resurssien säästymiseen tulee, ei ole luultavaa että maksuohjelman keston lyhentämisellä saavutettaisiin muistiossa esitettyä tavoitetta. Uudelleen velkajärjestelyä hakevien määrä tulisi varmasti lisääntymään ja se söisi tavoiteltua neuvonta- ym. resurssien säästöä. 

Aikanaan velkajärjestelylakia valmisteltaessa lakia perusteltiin velkaantumisen syrjäyttävällä vaikutuksella. Muistiossa otetaan esille näkemys, että nykyisen pituisella maksuohjelmalla olisi syrjäyttävä vaikutus. Velallinen saa velkajärjestelyn myötä huomattavan etuuden, jolla velkaantumisen syrjättävä vaikutus pystytään torjumaan. Ei ole enää kohtuullista puhua siitä, että itse maksuohjelmalla olisi syrjäyttävä vaikutus. Tällöin etäännytään liian kauaksi niistä lähtökohdista, jotka olivat aikanaan velkajärjestelylain säätämisen perustana.

Toisin kuin muistiossa todetaan, keston lyhentäminen pienentäisi velkojille tulevaa kertymää huomattavasti. Kolmen vuoden pituista maksuohjelmaa ei voida pitää velkojien kannalta kohtuullisena.

Hallituksen esityksessä 183/1992 todetaan:

Usein pelkästään neuvonta, ohjaus ja velkatilanteen selvittely riittävät siihen, että velallinen kykenee sen jälkeen korjaamaan tilanteensa. Velallista voi auttaa selviytymään ongelmistaan jo se, että hän pystyy muodostamaan selkeän kokonaiskuvan taloudellisesta tilanteestaan ja velvoitteistaan. 

Tämäkin on tärkeä ja edelleen täysin ajankohtainen näkemys. Muistiossa esitetyllä maksuohjelman keston lyhentämisellä ei saavuteta niitä tavoitteita joita muistiossa mainitaan. Toimenpiteiden painopiste on väärä. Kun käytännössä kestoajan lyhennys vaikuttaa maksuohjelman loppupäähän eikä sen alkuun, suunniteltujen toimenpiteiden kohdennus ja kiire on juuri siksi väärässä kohdassa.

Sen sijaan että velkajärjestelylain säännöksiä velkajärjestelyn esteperusteiden ja maksuohjelman keston osalta lievennetään velallisen eduksi, tulisi painopiste asettaa velallisten neuvontaan ja ohjaukseen, kuten keskustelutilaisuudessakin 24.4.2009 selkeästi nousi esille. 

Tässä, kuten monessa muussakin asiassa, on ennalta ehkäisevä toiminta paljon tehokkaampaa ja vähemmän kustannuksia aiheuttavaa. Tällä hetkellä esim. jonot velkaneuvontaan ovat useilla (suurilla) paikkakunnilla usean kuukauden pituisia. Velallinen ei saa neuvontaa ja ohjausta ajoissa ja hänen tilanteensa ehtii muutamassa kuukaudessa pahentua niin, että virallinen, käräjäoikeuden kautta haettava velkajärjestely jää ainoaksi vaihtoehdoksi. Sekin prosessi on tuskallisen hidas.

Tilannetta vaikeuttaa vielä se, että usein velalliset turvautuvat asiantuntija-apuun liian myöhään, ja kun he vihdoin tämän tekevät, on velkatilanne jo käynyt ylivoimaiseksi.  Tämän vuoksi tulisi lisätä tiedottamista ja neuvontaa sekä resursseja, jotka mahdollistaisivat riittävän neuvonnan ja ohjauksen saatavuuden. Tällä saavutettaisiin se, että yhä useamman velallisen ongelmat ratkeaisivat ilman että jouduttaisiin turvautumaan käräjäoikeuden kautta haettavaan velkajärjestelyyn. Tätä kautta tulisi todellista resurssien säästöä.

Velkajärjestelyn esteperusteet

Velkajärjestelylain esteperusteiden tarkoituksena on estää sellaisten henkilöiden pääseminen menettelyn piiriin, joiden velkaantumiseen liittyy yleisen yhteiskunta- ja maksumoraalin kannalta arveluttavia piirteitä. Velkajärjestely ei ole niitä henkilöitä varten, jotka ovat lainarahoituksella ylläpitäneet kohtuutonta kulutustasoa ja joiden voidaan katsoa velkaantuneen kevytmielisesti 

Muistiossa otetaan esille velkajärjestelylain esteperusteet ja erityisesti lain 10 §:n 7-kohdan mukainen esteperuste, ilmeisen kevytmielinen velkaantuminen.
Velkajärjestelylain 10 §:n 7-kohdan mukainen ilmeisen kevytmielinen velkaantuminen on yleisin peruste velkajärjestelyhakemuksen hylkäämiselle. Säännös on kuitenkin osoittautunut melko toimivaksi eikä lakia ole tältä osin syytä lieventää. Kyseinen velkajärjestelylain säännöksellä on suuri merkitys siltä kannalta, että estetään sellaisten velallisten velkajärjestelyyn pääseminen, joiden velkaantuminen on ollut moitittavaa.

Muistiossa otetaan esimerkiksi velkaantunut nuori henkilö. Tältäkään osin säännöstä ei ole syytä muuttaa. Mikäli nuoren henkilön velkaantumista pidettäisiin vain harvoin ilmeisen kevytmielisenä, se antaisi nuorille vääränlaista signaalia. Siina tapauksessa, että velkajärjestelyyn pääseminen olisi helppoa ja veloista pääsisi kätevästi eroon lyhyen maksuohjelman kautta, eivät erityisesti yhteiskunnan ja elämän pelisääntöjä vasta opettelevat nuoret suhtautuisi velanottoon riittävällä vakavuudella. Ongelmaksi tulisi tässäkin tapauksessa se, että nuoret velkaantuisivat helpommin ja uudelleen velkajärjestelyä hakevien määrä myös tätä kautta lisääntyisi.

Tärkeämpää olisi lisätä tiedotusta ja varmistaa se, että nuorilla on tarvittaessa saatavilla asiantuntevaa neuvontaa ja apua taloudellisten asioiden hoitamisessa.

Sopimusten sitovuus on varallisuusoikeuden johtava periaate. Se on taloudellisen toiminnan perusedellytyksiä. Velkajärjestelylaki merkitsee poikkeusta tästä periaatteesta. Aikanaan 1990-luvun alun laman seurauksena oli paljon henkilöitä, joilla oli suuret velat mutta jotka eivät sopimukseen sitoutuessaan olleet mieltäneet, että velkavastuu voisi todella heidän kohdallaan toteutua. Näin oli erityisesti monien takaajien kohdalla, jotka olivat antaneet takauksia esim. lähisukulaisten suuriin yritysvelkoihin. Tällä tavalla velkataakan alle joutuneiden osalta velkajärjestelyä voitiinkin pitää useissa tapauksissa perusteltuna. 

Sekä velkajärjestelyn esteperusteiden lieventäminen että maksuohjelman keston lyhentäminen edelleen, merkitsisivät kuitenkin yhä suurempaa poikkeamista sopimusten sitovuuden periaatteesta eikä tällaista kehitystä voida pitää perusteltuna.

Velkajärjestelyä hakevien henkilöiden velkojen määrä ja velkojen käyttötarkoitus ovat muuttuneet huomattavasti verrattuna siihen tilanteeseen, mikä oli velkajärjestelylain tullessa voimaan. Viime vuosina velkajärjestelyä hakeneiden henkilöiden joukosta yhä suuremmalla osalla velkamäärä muodostuu vain kulutusluotoista. Velkamäärät ovat syntyneet yleensä lyhyen ajan sisällä ja lainarahalla on ylläpidetty pääosin kohtuutonta kulutustasoa.
Velkajärjestelylakiin nykyään sisältyviä säännöksiä, joiden perusteella velkajärjestely voidaan myöntää esteestä huolimatta ja maksuohjelman kestoa lyhentää viidestä vuodesta, voidaan pitää riittävinä. Niiden avulla on mahdollista ottaa huomioon yksittäistapauksissa mahdollisesti käsillä olevat erityiset olosuhteet, joiden takia on syytä poiketa pääsäännöstä.

Toissijainen, erääntymisestä laskettava vanhentumisaika

Pohdittavaksi nousee kysymys, lisääkö toissijainen, erääntymisestä laskettava vanhentumisaika velkojien innokkuutta hakea kaikille saatavilleen tuomio, jotta kaikki velat pääsevät mukaan ulosottomenettelyyn. Tämä lisäisi velallisen kustannuksia sekä aiheuttaisi lisää tuomioistuin – ja ulosottokäsittelyjä. Tämä olisi vastoin järkeviä prosessiekonomian vaatimuksia.

Muistiossa pohditaan miksi velkojat eivät ole hakeneet heti tuomiota ja onko tällainen ”odottelu” hyvän perintätavan mukaista. Vapaaehtoista perintää ei voida pitää odotteluna, vaan se on aktiivista toimintaa, jolla velallista yritetään motivoida maksamaan velvoitteensa vapaaehtoisin toimin. Säännönmukainen tuomion hakeminen lisää velallisen kuluja huomattavasti, joten voidaan pohtia sitä, olisiko sellainen menettely hyvän perintätavan vastaista.  Veloille ei ole todennäköisesti haettu heti tuomiota, koska velkojalla on ollut esimerkiksi ulosotosta tieto, että saatavalle ei kertyisi tällä hetkellä jako-osuutta ulosottomenettelyssä.

Suomen Perimistoimistojen Liiton jäsenyrityksillä ei (nopean selvittelyn puitteissa) ole tiedossa yhtään muistiossa mainittua käänteistä vahvistuskannetta.

Ulosoton vapaakuukausijärjestelmä 

Velkojien kannalta nykyisen vapaakuukausijärjestelmän muuttamiseen ei nähdä tarvetta. Nykyinen menettely on kohtuullinen ja toimiva kompromissi.

Helsingissä 30. päivänä huhtikuuta 2009

SUOMEN PERIMISTOIMISTOJEN LIITTO RY

Jyrki Lindström 
puheenjohtaja