VAASAN HOVIOIKEUS						
PL 217, 65101 VAASA
Puh. 06-3238 211				        2.11.2010
Fax. 06-3238 295

Oikeusministeriön kirje 20.8.2010 nro 19/41/2007

LAUSUNNON ANTAMINEN

Oikeusministeriö on pyytänyt viitekirjeellään hovioikeudelta lausuntoa julkisyhteisön korvausvastuuta koskeneesta oikeusministeriön teettämästä selvityksestä, jonka on laatinut OTT Suvianna Hakalehto-Wainio. Hovioikeus esittää kunnioittaen lausuntonaan seuraavaa.

Yleissääntelystä kohti erityissääntelyä

Julkisyhteisön korvausvastuusta on säädetty vahingonkorvauslain 3 luvussa, jonka ajanmukaisuuden arviointiin tehdyssä selvityksessä keskitytään. Näin ollen julkisyhteisön korvausvastuun perusteista tulee arvioiduiksi vain julkisyhteisön tai sen virkamiehen tai työntekijän virheeseen tai laiminlyöntiin viimekädessä palautuva vastuu eli ns. tuottamusvastuu. Selvityksessä ei sen sijaan tarkemmin arvioida, missä määrin julkisyhteisöjen vastuu on jo nyt tästä huolimattomuudesta riippumatonta ns. ankaraa vastuuta (esim. rokotuksista aiheutuvat vahingot) tai missä määrin vahingonkorvauslain sijasta on korvausvastuun edellytyksiä lievennetty vahingonkärsijöiden eduksi omaksumalla ns. korostettuun huolellisuusvelvollisuuteen perustuva vastuu (esim. tienpitäjän vastuu). Terveydenhuollon piirissä on omaksuttu oma potilasvahinkoja koskeva järjestelmä, johon liittyvät vahinkoriskit on kanavoitu ensisijassa maksettaviksi potilasvakuutuksesta, millä on oma merkityksensä lääkäreiden henkilökohtaisen vastuun ja sen selvittämistarpeen kannalta.

Selvityksessä esitetyt muutosesitykset, jotka tähtäävät vahingonkärsijän korvausturvan parantamiseen, ovat yleisellä tasolla kannatettavia ja tarpeen esimerkiksi perus- ja ihmisoikeuksien loukkauksien aiempaa tehokkaammaksi korvaamiseksi. Standardisäännöksestä, muutoksenhakuvelvollisuudesta ja kannerajoituksesta ei ole tarpeen säätää vahingonkorvauslaissa, joka on korvausvastuun edellytyksiä koskeva yleislaki, joka tulee sopimussuhteiden ulkopuolisissa vahinkotilanteissa sovellettavaksi vain, ellei korvaustilanteeseen soveltuvaa erityislakia ole olemassa.

Samanaikaisesti kuin vahingonkärsijöiden korvausturvaa parannetaan nykyisestään tulee kuitenkin pitää huoli myös siitä, ettei julkisyhteisöjen virkamiesten ja työntekijöiden henkilökohtaista korvausvastuuta laajenneta tarpeettomasti, vaikka aiemmista korvausvastuuta ainakin muodollisesti rajoittaneista säännöksistä luovutaan vahingonkärsijän eduksi. Julkisyhteisö viimekädessä päättää toimintojensa järjestämisestä ja niihin osoitettavista resursseista, jolloin yksittäisen virkamiehen tai työntekijän on käytännössä mahdotonta vaikuttaa virka- tai työtehtäviensä määrään ja siten niihin käytettävissä olevaan aikaan tai mahdollisuuksiinsa kouluttautua virka- ja työtehtävien asettamiin uusiin haasteisiin. Näin ollen vain julkisyhteisö itse viime kädessä voi vaikuttaa toimintaansa liittyviin vahinkoriskeihin, jotka selvityksen mukaan ovat lisääntyneet niin toimintaympäristössä tapahtuneiden muutosten kuin lainsäädännön monimutkaistumisen ja kansainvälistymisen myötä. 

Nämä seikat huomioon ottaen tulisi pitää huoli myös siitä, että vahinkoriskien realisoitumisen seuraukset eivät kanavoidu edes toissijaisesti liian suuressa määrin kyseessä olevien virkamiesten ja työntekijöiden vastattaviksi ja että korvausvelvollisuuden toteaminen ei liiaksi estäisi kyseisten virkamiesten ja työntekijöiden tavanomaisten virka- ja työtehtävien hoitamista. Esimerkiksi tuomareiden osalta on otettava huomioon se, että lainkäyttöön liittyy ratkaisupakko ja että lainsäädäntö jättää tuomareille laajasti harkintavaltaa esimerkiksi näytön arvioinnin ja siviilioikeuden yleisten periaatteiden suhteen ja myös lainsäädäntöön sisältyvien yleislausekkeiden nojalla. Myös siviili- ja rikosasioissa relevanttien vastakkaisten eri ihmis- ja perusoikeuksien yhteensovittaminen on pitkälti riippuvainen tapauksen erityispiirteistä. Tällaiset lainkäyttöön liittyvät harkinnanvaraisuudet eivät saisi vastaisuudessa tulla liian helposti arvioitaviksi erillisissä vahingonkorvausoikeudenkäynneissä, joihin asian ratkaisseet joutuisivat käyttämään ensivaiheessa omaa aikaansa ja varojansa puolustautuakseen esitettyjä vaatimuksia kohtaan. Tällaisiin vahinkoriskeihin liittyvät mahdolliset henkilökohtaiset korvausvastuut olisi mahdollista välttää rajoittamalla nykyistä suuremmassa määrin julkisyhteisön oikeutta vaatia maksamiaan korvauksia takaisin palveluksessaan olevilta virkamiehiltä ja työntekijöiltä. Julkisyhteisön asiana olisi pulverisoida korvausvastuun tiukentumisen myötä lisääntyneet kustannukset veronmaksajien maksettavaksi selvityksessä viitatun (s. 54-55 ja 62) sosiaalisen solidaarisuuden periaatteen mukaisella tavalla. 

Hovioikeuden näkemyksen mukaan erityisesti tuomareiden ja valtion lainkäyttötoimintaan liittyvää siviilioikeudellisen korvausvastuun edellytyksiä ja korvausvastuun laajuutta tulisi selvittää erillisselvityksessä samalla tavoin kuin tuomareiden rikosoikeudellista vastuun osalta on tehty (ks. Tuomarinvastuu-työryhmän mietintö 2005:16 ja HE 33/2008 vp.). Tällöin voitaisiin ottaa huomioon myös ne selvityksessä viitatut korvausoikeudelliset ongelmat, jotka liittyvät perus- ja ihmisoikeuksien loukkauksiin ja siten myös oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin tehosteena olevan korvausvastuun edellytyksiin ja muihin siihen liittyviin korvausoikeudellisiin kysymyksiin. Tältäkin osin tulisi pyrkiä riittävän kattavaan sääntelyyn, joka käsittäisi myös oikeudenkäynnin viivästymisen perusteella maksettavaan hyvitykseen liittyvät kysymykset.

Ehdotetuilla vahingonkorvauslain muutoksilla voi käytännössä olla ennalta-arvaamattomia vaikutuksia tuomareiden virkavastuun kannalta: nykyiset säännökset ovat toimineet jonkinlaisena selkeänä suodattimena korostaessaan muutoksenhakukeinojen ensisijaista luonnetta, mihin myös selvityksessä viitataan (s. 31 ja 38). Vastaisuudessa esimerkiksi varsinaisen muutoksenhaun laiminlyönnin merkityksen jäädessä vahingonkorvausoikeuden yleisten oppien ja erityisesti omaa myötävaikutusta ja vahinkojen rajoittamisvelvollisuutta koskevien periaatteiden varaan, on vaarana, että tuomareita kohtaan nostetaan selvästi perusteettomia kanteita. Joka tapauksessa tulee myös jatkossa olla selvää, etteivät vahingonkorvausoikeudenkäynnit tuomareita kohtaan saa korvata asianosaisella olevaa velvollisuutta ensisijassa hakea muutosta selvästi virheellisen ratkaisuun ja että tuomareiden siviilioikeudellinen vastuu rajoittuu vain ilmeisiin lainvastaisiin toimiin tai laiminlyönteihin (ks. KKO 2000:14).

Presidentti			Olli Varila 

Kansliapäällikkö 		Sirpa Virkkala

Hovioikeuden lausunnon on valmistellut ma. hovioikeudenneuvos 
Petteri Korhonen.