Oikeusministeriö
oikeusministerio@om.fi	
Oikeusministeriön lausuntopyyntö 20.8.2010 OM 19/41/2007	
	
JULKISYHTEISÖN VAHINGONKORVAUSVASTUUTA KOSKEVA SELVITYS	

Oikeusministeriö on pyytänyt lausuntoa selvityksestä 59/2010 koskien julkisyhteisön vahingonkorvausvastuun sääntelyä ja sen kehitystarpeita. Oikeusministeriö on pyytänyt ottamaan kantaa selvityksessä esitettyihin muutostarpeisiin ja uudistusehdotuksiin sekä esittämään näkemyksiä mahdollisista muista muutostarpeista. Lausunnossa toivotaan mahdollisuuksien mukaan arvioitavan myös mahdollisten muutosten vaikutuksia.

Poliisihallitus ottaa kantaa selvityksessä esitettyihin julkisen vallan käyttäjän vahingonkorvausvastuun muutostarpeisiin seuraavasti:

1. Standardisäännös

Selvityksessä on päädytty esittämään standardisäännöksen kumoamista. 

Kumoamiselle on esitetty olevan painavia perusteita, sillä 2 momentin mukainen kohtuusvaatimus ei ole yhdenmukainen perustuslain ja hallintolain asettamiin huolellisuusvaatimuksiin verrattuna. On myös katsottu, että säännös on ristiriidassa tehokkaan oikeusturvan toteuttamistavoitteen kanssa, jota perustuslain 21 § edellyttää.

Jos säännös kumotaan, on selvityksessä ehdotettu kahta vaihtoehtoista tapaa toteuttaa julkisen vallan käyttäjän korvausvastuu. Ensimmäinen vaihtoehto on kumota säännös ilman uutta, tilalle tulevaa sääntelyä, jolloin tuottamusarviointi jäisi vahingonkorvausoikeuden yleisten periaatteiden varaan. Samalla lainkäyttäjälle jätettäisiin laaja soveltamismarginaali. Toinen vaihtoehto olisi ottaa vahingonkorvauslakiin uusi tuottamusarviointia tai korvausvastuun edellytyksiä laajemmin erittelevä säännös.

Poliisin näkökulmasta standardisäännöksen kumoamisen vaikutuksia on hankala ennakoida. Voidaan kuitenkin arvioida, että käsiteltävien vahingonkorvaustapausten määrä kasvanee nykyisestä huomattavasti. Huolellisuusvaatimuksen nostaminen parantaa pitkällä tähtäimellä toiminnan laatua, mutta saattaa myös johtaa yleistä järjestystä ja turvallisuutta heikentäviin tilanteisiin ja viivästyksiin poliisin kenttätoiminnassa, kun etsitään ja varmistetaan parhaita toimintamalleja. 

 Tämän vuoksi olisi perusteltua, että vahingonkorvauslakiin otettaisiin uusi säännös, jossa eriteltäisiin niitä seikkoja, joihin tulee kiinnittää huomiota tuottamusta tai korvausvastuun edellytyksiä arvioitaessa. Kuten selvityksessäkin todettiin, yksityiskohtainen sääntely takaisi vahingonkärsijän oikeusturvan ennustettavan ja yhdenmukaisen järjestämisen. Samalla julkisyhteisö pystyisi paremmin kehittämään omassa toiminnassaan erityisesti niitä seikkoja, joita vasten toiminnan asianmukaisuutta ja huolellisuutta arvioidaan.

Toisaalta erityissäännös mahdollistaisi julkisen vallan käyttöön liittyvien erityispiirteiden huomioon ottamisen. Selvityksessä on esitetty mahdollisuutta kiinnittää korvausvastuun edellytysten arviointi ”perustuslain ja muun lainsäädännön viranomaisen toiminnalle asettamiin velvollisuuksiin, kyseessä olevan hallinnonalan luonteeseen, vahingon todennäköisyyteen, vahingonaiheuttajan velvollisuuteen ja mahdollisuuteen estää vahinko sekä tarpeeseen suojata yksityisen luottamusta (…)”(s.76). Arvioinnissa voitaisiin ottaa huomioon myös muita asiaan liittyviä seikkoja, kuten vahinkoa aiheuttaneen virheen tai laiminlyönnin poikkeuksellisuus tai tyypillisyys kyseisen viranomaisen toiminnassa. Huomionarvoista on myös tilanne, jossa vahinko aiheutuu. Jos viranomainen joutuu toimimaan erityis- eli tavanomaisesta toiminnasta poikkeavassa tilanteessa, tulee myös tuottamusarvioinnissa verrata virheen tai laiminlyönnin laatua käsillä olleisiin toimintaolosuhteisiin nähden.

Poliisin päivittäistä toimintaa leimaa yksilön oikeuksiin puuttuminen, kun sille on lain edellyttämät perusteet muiden oikeushyvien suojaamiseksi. Poliisiviranomainen on velvoitettu suorittamaan poliisille lailla määrätyt tehtävät. Sen vuoksi on erittäin tärkeää, että niin sanottu poliisin toimintavelvollisuus otetaan huomioon tuottamusarvioinnin perusteita pohdittaessa. Viranomainen voi velvollisuutensa toteuttaakseen joutua tekemään toimenpidepäätöksen kiireellisesti lyhyellä harkinta-ajalla, erityistilanteissa jopa sekunnin murto-osissa. Erikseen tulee painottaa, että korvauksen edellytyksiä tulee punnita yleisten vahingonkorvausoikeudellisten periaatteiden valossa siten, että esimerkiksi vahingonkärsijän oma myötävaikutus aiheutuneeseen vahinkoon voi alentaa tai poistaa korvausvastuun.

Yllä olevaan viitaten Poliisihallitus hyväksyy standardisäännöksen kumoamisen ja puoltaa sen korvaamista uudella, erillisellä säännöksellä edellä esitetyn mukaisesti.

2. Muutoksenhakuvaatimus

Selvityksessä on päädytty esittämään muutoksenhakuvaatimuksen kumoamista. 

Kumoamista on perusteltu muun muassa vahingonkärsijän oikeusturvan parantumisella, sillä nykytilanteessa vahingonkärsijän laiminlyöntiä hakea muutosta viranomaisen päätökseen arvioidaan tiukemmin kuin jos nojauduttaisiin yleiseen myötävaikutussäännökseen. Toisaalta selvityksessä on todettu, että kumoamisesta aiheutuisi määrättyjä käytännöllisiä ongelmia liittyen ratkaisujen oikeusvoimaan kun viranomaisen päätöksestä voitaisiinkin nostaa vahingonkorvauskanne ennen kuin kaikki hallinnolliset valitusasteet on käyty läpi.

Käytännössä muutoksenhaku saattaa itsessään poistaa vahingonkorvauksen tarpeen jos viranomaisen virheellinen päätös kumotaan tai muutetaan valituselimessä. Tällöin vältytään myös niin sanotusti turhilta vahingonkorvausvaatimuksilta, kun yksityisen ja julkisyhteisön välinen hallinnollinen oikeussuhde on saatu korjattua. Yksityisen oikeusturvan kannalta on myös olennaista, että hänelle taataan mahdollisuus saattaa virheelliseksi koettu julkisen vallan käyttäjän ratkaisu toisen, arvovaltaisemman lainkäyttöelimen tutkittavaksi. Oikeusturvan tosiasiallisen toteutumisen kannalta tulee olla oikeus hakea vahingonkorvausta, kunhan muutosta on ensin haettu. 

Muutoksenhakuvaatimuksen kumoaminen edellyttäisi tarkkaa harkintaa. Esimerkiksi poliisin tekemien ajo-oikeuteen liittyvien hallintopäätösten osalta tilanne johtaisi siihen, että korvausvaatimuksen yhteydessä käräjäoikeudessa käsiteltäisiin myös hallintopäätöksen lainmukaisuutta, vaikka tämä asiallisesti kuuluu voimassa olevan lainsäädännön mukaisesti hallinto-oikeudelle. Yleisesti voidaan todeta, että hallintopäätöksen täytäntöönpanon keskeytystä voidaan hakea hyvinkin nopeasti päätöksen antamisen jälkeen, jolloin edellytysten täyttyessä täytäntöönpanon keskeytys voidaan tehdä. Tällöin asianomaiselle ei useinkaan koidu asiassa oikeudenmenetystä, tai se jää hyvin lyhytaikaiseksi. Mikäli muutoksenhakuvaatimusta ei ole, voidaan tämä vaihe ohittaa ja hakea kenties pitkänkin ajan kuluttua korvausta päätöksen johdosta aiheutuneesta vahingosta. Korvauksen määrä voi näin ollen muodostua kohtuullisen suureksi, vaikka oikeudenmenetykseen ei olisi alun perin jouduttu käyttämällä muutoksenhakuoikeutta.

Muutoksenhakuvaatimusta koskevaa säännöstä olisikin parempi muotoilla uudestaan siten, että ilmeisen virheelliseen viranomaisen päätökseen tulisi ensin hakea muutosta säädetyssä järjestyksessä. Muutoksenhausta saadun päätöksen jälkeen vahingonkärsijällä olisi oikeus saada korvausta vahingosta, jonka valtion tai kunnan viranomaisen virheellinen ratkaisu on aiheuttanut. Päätökseen katsottaisiin haetun muutosta säännöksen edellyttämällä tavalla, kun varsinaiset muutoksenhakukeinot on käytetty.

Poliisihallitus ehdottaa muutoksenhakuvaatimusta koskevan säännöksen muuttamista vastaamaan oikeusturvan asettamia vaatimuksia edellä esitetyn mukaisesti.

3. Kannerajoitus

Selvityksessä on päädytty esittämään kannerajoituksen kumoamista. 

Rajoituksen kumoamista on perusteltu sillä, että se on sekä perustuslain 21 §:n oikeusturvasäännöksen että oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan EIS 6 artiklan vastainen. Rajoitus on myös ristiriidassa EY-tuomioistuimen jäsenvaltion vahingonkorvausvastuuta koskevan oikeuskäytännön kanssa.

Kannerajoituksen kumoamista kannatetaan edellä mainituin, selvityksessä esitetyin perustein.

4. Neuvonta

Selvityksessä on päädytty suosittamaan vahingonkorvauslakiin otettavaa erillistä säännöstä, jonka perusteella virheellisestä tai laiminlyödystä viranomaisneuvonnasta aiheutuva vahinko tulisi korvattavaksi.

Nykytilanteessa virheellisestä neuvonnasta aiheutuva vahinko tulee korvattavaksi vain erittäin painavista syistä, joiden tulkinta on jäänyt oikeuskäytännön varaan. Kuten selvityksessä on todettu, on yksityisen luottamusta viranomaiselta saatuun neuvoon perusteltua suojata. Jo hallintolain 6 §:n nojalla tulee viranomaisen toteuttaa toiminnassaan luottamuksensuojan periaatetta. Selkeästi vahingonkorvauslaissa määritelty vastuu neuvonnasta edellyttää viranomaisilta oman toiminnan laadun parantamista. Neuvontaan liitettävä selkeä vastuu voi johtaa parempiin toimintatapoihin ja parantaa viranomaistoiminnan laatua. Poliisihallitus kuitenkin katsoo, että vaikutus voi olla myös kielteinen niin, että vastuun pelossa neuvonnasta pidättäydytään tai neuvonnan sisältö jää hyvin yleiselle tasolle.

Erityistä huomiota tuleekin kiinnittää neuvonta-käsitteen määrittelyyn. On pohdittava laajalti niitä tilanteita, missä viranomaiselle voi syntyä sellainen neuvontavelvollisuus, joka perustaa korvausvastuun. Säännös on muotoiltava siten, että sen sanamuotoa voidaan tulkita yksiselitteisesti. Näin voidaan yksityisen oikeusturva järjestää ennakoitavalla ja yhdenmukaisella tavalla ja samalla viranomaiset saavat suuntaviivat omien toimintatapojensa kehittämiseksi. Erottelu tulisi tehdä laissa tai virallismääräyksillä säännellyn neuvonantovelvoitteen sekä muunlaisen tiedon tai neuvon antamisen välillä. Säännöksessä tulisi tarkkaan määritellä mikä katsottaisiin viranomaisneuvonnaksi ja millaista tuottamuksen astetta, virhettä tai laiminlyöntiä korvausvastuu edellyttäisi. Huomioon tulisi ottaa myös hallinnon asiakkaan oma selonottovelvollisuus.
Vahingonkorvaus voisi perustua laiminlyöntiin vain sellaisen neuvonnan osalta, johon viranomainen on selkeästi velvoitettu lainsäädännössä tai ylemmän viranomaisen määräyksellä. Neuvonnan käsitteen tulee heijastaa yleisiä vahingonkorvausoikeudellisia periaatteita, jolloin jonkinasteinen selonottovelvollisuus tulee pysyttää neuvoa hakeneella yksityisellä henkilöllä.

Poliisin näkökulmasta on tärkeää, että neuvonnan käsitettä määriteltäessä otetaan huomioon poliisitoiminnan erityisluonne viranomaistoimintana. Poliisitoiminnan tehtäväkenttä on tavanomaista laajempi. Neuvoa saatetaan kysyä hyvinkin moninaisista asioista, joilla ei välttämättä ole välitöntä liittymäkohtaa poliisin lailla säädettyihin tehtäviin. Erotuksena muihin toimialoihin poliisin tulee myös olla tavoitettavissa ympärivuorokautisesti, mikä voi osaltaan vaikuttaa poliisivirkamiehen mahdollisuuksiin selvittää neuvonnan kohteena olevaa asiaa tai ylipäätään tarjota neuvontaa. 

Poliisihallitus toteaa erillisen säännöksen säätämisen viranomaisneuvonnan kuulumisesta korvausvastuun piiriin edellyttävän, että neuvonnan käsite määritellään riittävän yksiselitteisesti ottaen huomioon viranomaistoimintojen erityisluonteet.

5. Perus- ja ihmisoikeusloukkauksen korvaaminen

Selvityksessä on päädytty suosittamaan vahingonkorvauslakiin otettavaa erillistä säännöstä, jossa julkisyhteisö velvoitetaan korvaaman perustuslaissa turvattujen perusoikeuksien ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa turvattujen ihmisoikeuksien loukkaukset.

Perustuslain 22 §:n nojalla julkisen vallan on turvattava perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien toteutuminen. Perustuslakivaliokunta on eri yhteyksissä viitannut säännöksen edellyttävän perusoikeusmyönteistä laintulkintaa (esim. PeVL 6/1988 vp, PeVM 25/1994 vp). Perusoikeusmyönteisen laintulkinnan katsotaan asettavan tuomioistuimille ja viranomaisille velvollisuuden ensinnäkin syrjäyttää ne lain tulkintavaihtoehdot, jotka olisivat ristiriidassa perustuslain kanssa. Toiseksi laintulkinnalta edellytetään, että tulkintavaihtoehdoista valitaan se, joka parhaiten vastaa perustuslain tarkoituksen toteuttamista. Myös oikeuskirjallisuudessa (esim. Veli-Pekka Viljanen, Kaarlo Tuori, Jaakko Jonkka, Martin Scheinin) on korostettu tulkintavelvollisuutta julkisen vallan käytössä. 

Perusoikeusmyönteiseen laintulkintaan rinnastetaan ihmisoikeusmyönteinen laintulkinta. Perustuslakivaliokunta on lausunut Euroopan ihmisoikeussopimusta voimaansaattamisen yhteydessä, että tulkintatilanteissa on pyrittävä valitsemaan se tulkintavaihtoehto, joka edistää ihmisoikeusmääräysten toteutumista (PeVL 2/1990 vp). Myös oikeuskirjallisuus ja oikeuskäytäntö ovat korostaneet perus- ja ihmisoikeusmyönteistä tulkintaa. Korkein oikeus on ratkaisussaan KKO 2008:10 perustanut kärsimyksen korvaamista nimenomaisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perustuslain nojalla, kun vahingonkorvauslaki ei kattanut julkisyhteisön korvausvastuuta aineettomista vahingoista.

Selvityksessä ei ole pohdittu sen tarkemmin perusoikeusloukkauksen rajanvetoa tilanteessa, jossa lainsäädännössä viranomaiselle on annettu valtuudet puuttua yksityisen perusoikeuksiin. Esimerkiksi pakkokeinolaissa (450/1987) ja poliisilaissa (493/1995) määrättyjen valtuuksien käyttäminen on osa poliisin päivittäistä toimintaa. Yksittäisen henkilön perusoikeuksiin puuttumalla pyritään suojaamaan toista oikeushyvää, jonka suojaamiselle on painavampi tarve. Säädettäessä perusoikeuksien loukkauksesta aiheutuneen vahingon korvausperusteista, viranomaisen virheellinen toiminta perustaa korvausvastuun. Vastuu sulkeutuu pois tilanteissa, joissa vahinko on aiheutunut kun viranomainen on käyttänyt valtuuksiaan lainmukaisesti. 

Kuten selvityksessä on todettu, eroaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukainen hyvitysjärjestelmä kansalliseen vahingonkorvausoikeuteen verrattuna. Sopimuksen vastainen ihmisoikeusloukkaus on tuottamuksesta riippumaton. Korvaus perustuu harkintaan ja sen määrä kohtuuteen, mikä käytännössä määrittyy Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisukäytännön pohjalta. Korvausvastuun edellytykset ovat siksi poikkeavat, että niiden sisällyttäminen vahingonkorvausoikeudelliseen yleissääntelyyn voi aiheuttaa laintulkinnallista epäselvyyttä vastuun perusteen osalta.

Poliisihallitus toteaa, että jos julkisyhteisön korvausvastuu laajennetaan kattamaan vahingonkorvauslain 5:6 §:n mukainen kärsimys, voidaan lain perus- ja ihmisoikeusmyönteisellä tulkinnalla turvata perus- ja ihmisoikeusloukkauksista aiheutuneen kärsimyksen korvaaminen. Jos erilliset säännökset kuitenkin katsotaan tarpeelliseksi perus- ja ihmisoikeuksien aseman korostamiseksi, todetaan, että ihmisoikeusloukkauksen osalta tulisi päätyä erillissääntelyyn.

6. Julkisen vallan käyttäjän aiheuttaman kärsimyksen korvaaminen

Selvityksessä on päädytty puoltamaan julkisyhteisön toiminnassa aiheutuneen vahingonkorvauslain 5 luvun 6 §:ssä tarkoitetun kärsimyksen säätämistä korvattavaksi.

Kuten selvityksessä on todettu, on perusteltua, ettei vahingonkärsijän oikeussuojaa sidota vahingonaiheuttajan oikeudelliseen luonteeseen. Myös perus- ja ihmisoikeusmyönteisen laintulkinnan nojalla julkisyhteisö tai muu julkisen vallan käyttäjä tulisi asettaa vastuuseen sen toiminnassa aiheutuneesta kärsimyksestä.

Aineettomien vahinkojen korvauskelpoisuus on ongelmallinen vastuun rajoja määriteltäessä. Vahingonkorvauslain nykyisen 5:6 §:ssä on säädetty kärsimyksen arvioinnin perusteista, joita ovat muun muassa loukkauksen laatu, loukatun asema, loukkaajan ja loukatun välinen suhde sekä loukkauksen julkisuus. Säädettäessä julkisyhteisön korvausvastuun laajentumisesta kyseisen vahinkolajin osalta tulisi erityistä huomiota kiinnittää siihen, ettei kärsimysarviointia voitaisi perustaa pelkästään henkilön subjektiiviselle näkemykselle. Asia tulisi harkita pääsääntöisesti yleisen käsityksen pohjalta. 

Huomiota tulisi myös kiinnittää viranomaistoiminnan erityispiirteisiin vahinkoa tunnistettaessa. Esimerkiksi rikoksesta epäilty kokee luonnollisesti epämukavuutta asemastaan. Samoin monet muut poliisitoiminnassa laillisin perustein suoritetut toimenpiteet saattavat synnyttää epämiellyttäviä tuntemuksia kohteessaan, vaikka ne on suoritettu asianmukaisesti. Tällaisen toiminnan tulee kuulua niin sanotun tavanomaisen sietokynnyksen piiriin. Näin on erityisesti silloin, kun kysymys on poliisin kenttä- tai tutkintatoiminnan seurauksena syntyneestä tilanteesta, jossa asian ratkaisun tekemistä on vaikeuttanut esimerkiksi toimijasta riippumaton kiire, resursseista johtuva asioiden priorisointipakko tai sinänsä oikeutetut, mutta ristiriidassa olevat intressit tai oikeushyvät.

Korvausmäärän suhteen tulisi pyrkiä pohtimaan mahdollisimman systemaattista tapaa arvonmääritykselle. Mahdollisuuksien mukaan tulisi selvittää sellaisia erillistilanteita, joissa kärsimyksestä voitaisiin korvata samansuuruinen summa. Samanlainen käytäntö on tällä hetkellä sellaisen korvauksen osalta, johon rikoksesta epäiltynä pidätetty tai vangittu on oikeutettu vapauden menetyksen johdosta.

Poliisihallitus puoltaa julkisyhteisön toiminnassa aiheutuneen vahingonkorvauslain 5:6 §:ssä tarkoitetun kärsimyksen säätämistä korvattavaksi edellä mainitut reunaehdot samalla kuitenkin huomioiden.

7. Muut muutosehdotukset

Vahingonkorvausoikeudellista sääntelyä uudistettaessa olisi tarkoituksenmukaista, että kaikki julkisen vallan käyttöä koskevat vahingonkorvausasiat hoidettaisiin keskitetysti yhdessä paikassa.

Lain valtiokonttorista (305/1991) 2 §:n mukaan yksi valtiokonttorin tehtävistä on huolehtia valtion vahingonkorvausasioista. Esimerkiksi poliisitoiminnan osalta rikoksesta epäiltynä pidätetyllä tai vangitulla suoritettavaa korvausta vapauden menetyksestä tulee hakea valtiokonttorilta (lain syyttömästi vangitulle tai tuomitulle valtion varoista vapauden menetyksen johdosta maksettavasta korvauksesta 422/1974 pykälässä 5). Samoin poliisin avustustyöhön osallistuneelle sattuneesta tapaturmasta suoritettavaa korvausta koskevan asian käsittelee ensimmäisenä asteena Valtiokonttori (poliisilaki 47 § 3 mom.).

Kaikki julkisen vallan käyttöön liittyvät vahingonkorvausasiat tulisi saattaa saman elimen käsiteltäväksi. Tällöin korvausasiat tulisivat yhdenmukaisesti käsiteltyä ja ratkaisukäytännöstä muodostuisi yhtenäinen ja selkeä. Yhdenmukainen käsittely edistäisi myös oikeusturvan tosiasiallista toteutumista. Toinen keskittämistä puoltava argumentti on se, että vahingonkorvauksia ei tarvitsisi kattaa valtion viranomaisten toimintamenomäärärahoista. Substanssimenojen kohdistaminen ei siten vaihtelisi yksittäisestä viranomaisesta toiseen, kun käsittelyviranomaisia olisi vain yksi. Rahoituksen mahdollinen vaikutus viranomaisen ratkaisutoimintaan voitaisiin täten myös välttää. Samalla edistettäisiin yhdenmukaisen korvauskäytännön syntymistä.

Poliisihallitus ehdottaa julkisen vallan käyttöä koskevien vahingonkorvausasioiden keskittämistä yhdelle viranomaiselle.

8. Lopuksi

Poliisitoiminnan yhteydessä syntyvien vahinkojen korvausvastuun määrittämisen kannalta on tärkeää saada selkeä linjaus siihen, missä kulkee julkisen vallan toimijan korvausvelvollisuuteen johtavan tuottamuksen raja suhteessa vahingonkärsijän oman toiminnan vaikutukseen. Lisäselkeyttä kaivataan myös rajankäyntiin työnantajan ja työntekijän korvausvastuun välillä. 

Julkisyhteisön vahingonkorvausvastuuta koskeva selvitys antaa hyvän kuvan aihepiiriin kuuluvan lainsäädännön uudistustarpeista. Selvitykseen kirjattuja muutostarpeita ja suosituksia on kuitenkin syytä tarkastella ainakin edellä esitetyiltä osin kriittisesti.

Yleispiirteisellä oikeuskäytännön varaan rakentuvalla lainsäädännöllä selvityksessä mainittuihin tavoitteisiin ei päästä. Julkisen vallan käyttäjän tuottamusarvioinnin sekä korvausvastuun edellytykset tulisi olla laissa säädetty ja että julkisen vallan käyttäjän ja yksityisen välisessä oikeussuhteessa aiheutuneen vahingon korvaamisen edellytykset ovat mahdollisimman selkeät ja täsmälliset.

poliisiylitarkastaja 	Pertti Sihvonen

poliisiylitarkastaja 	Mika Heinilä