EDUSKUNNAN 
APULAISOIKEUSASIAMIES

  31.8.2009						Dnro 1933/5/09

Oikeusministeriö
PL 25

00023 VALTIONEUVOSTO

Viite: Oikeusministeriön kirje 27.5.2009, OM 15/021/2006

LAUSUNTO OIKEUSMINISTERIÖLLE		

		Oikeusministeriö on viitekohdassa mainitulla kirjeellään pyytänyt eduskunnan oikeusasiamieheltä lausuntoa esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan mietinnöstä (oikeusministeriön komiteanmietintö 2009:2). Lausunto on pyydetty toimittamaan 31.8.2009 mennessä.

		Esitän lausuntonani seuraavan.

Yleistä		Laillisuusvalvonnan kannalta kysymys on merkittävästä mietinnöstä. Poliisia koskevat kantelut muodostava noin kuudesosan oikeusasiamiehelle tulevista kanteluista, joten mahdollisella lakimuutoksella esitetyn kaltaisena on suora vaikutus oikeusasiamiehen kanslian työhön. Kuten yleisperustelujen johdannossa kerrotaan, laillisuusvalvojat ovat jo vuosien ajan kiinnittäneet huomiota esitutkinta-, pakkokeino- ja poliisilakien kokonaisuudistamisen tarpeeseen. Esimerkiksi poliisilain ja pakkokeinolain mukaisia mahdollisuuksia muun muassa telekuunteluun ja televalvontaan on vuosien kuluessa erillisuudistuksin lisätty siinä määrin, että säädöskokonaisuus on muodostunut varsin vaikeaselkoiseksi. 

		Lain yhtenä tavoitteena on käsitykseni mukaan ollut selkeyttää erityisesti poliisin salaisia tiedonhankintakeinoja koskevaa lainsäädäntöä, josta, kuten edellä olen todennut, on muodostunut vaikeaselkoinen kokonaisuus.

		On jossain määrin kysymyksenalaista, onko vaikeaselkoisuuden vähentämisessä onnistuttu, koska mietinnössä esitetty lakikokonaisuus on siinä määrin laaja, että kokonaisuuden hahmottaminen on vaikeaa ja työlästä. Lain laajuus ja säädösten suuri määrä on sinänsä ymmärrettävää. Kysymys on osin niin monimutkaisista asioista, että menettelyjen, toimivaltuuksien ja edellytysten yksityiskohtainen sääntely lyhyesti ei liene mahdollista. Osin mietinnössä (esim. pakkokeinolaissa) on käytetty viittaustekniikkaa, mikä ei ole omiaan helpottamaan lain käytettävyyttä ja ymmärtämistä.
		Myönteistä on, että poliisin toimivaltuudet tulevat – mikäli asia etenee hallituksen esityksen antamiseen, kuten tarkoitus on – kokonaisuutena lainsäätäjän arvioitavaksi.

		Muun muassa mietinnön laajuuden vuoksi mahdollisuuteni esittää yksityiskohtaisesti käsitykseni ehdotetusta sääntelystä ovat rajoitetut, minkä johdosta käsittelen seuraavassa vain eräitä yksittäisiä kysymyksiä. 	

Eräistä yksittäisistä kohdista

Esitutkintalaki	Ehdotetun 3 luvun 1 §:n 2 momentin mukaan rikosilmoituksen kirjaamisvelvollisuus koskee myös muuten kuin 1 momentissa tarkoitetulla tavalla (ilmoituksen perusteella) esitutkintaviranomaisen tietoon tullutta epäiltyä rikosta, jos 9 §:n 1 momentissa tarkoitetut toimenpiteistä luopumisen edellytykset eivät täyty. 

Ehdotuksen perusteella jää jossain määrin epäselväksi, mikä epäillyn rikoksen kirjaamiskynnys tällaisissa tapauksissa (esimerkiksi poliisin omien tutkimusten perusteella tietoon tullut mahdollinen rikos) halutaan olevan. Onko kirjaaminen tehtävä niissä tapauksissa, kun on "syytä epäillä" rikosta, vai onko kysymys jostain alemmasta epäilyn tasosta. Epäselväksi jää myös, kuinka mahdollisen poliisirikoksen osalta on meneteltävä ja kuka päättää muutoin kuin ilmoituksen kautta poliisin tietoon tulleen poliisirikoksen mahdollisesta kirjaamisesta.

Tilannetta selventäisi, jos lainkohdassa käytettäisiin kirjaamisvelvollisuuden alarajana esimerkiksi ilmaisua "syytä olettaa", joka on esitutkinnan aloittamiskynnystä alhaisempi. Näin tehdyn kirjauksen myötä esitutkinnan aloittamisesta päättävä viranomainen harkitsisi, onko asiassa esitutkinnan edellytyksiä eli syytä epäillä rikosta. Myös poliisirikosten osalta sääntelyä olisi syytä tarkentaa niin, että myös poliisin tietoon muutoin kuin ilmoituksen kautta tulleet mahdolliset poliisirikokset tulisivat kirjatuiksi samalla tavalla kuin muut rikokset ja esitutkinnan aloittamisesta päättäisi poliisirikosten tutkinnanjohtajana toimiva syyttäjä.

Ehdotetun lainkohdan perusteella näyttäisi myös siltä, että esimerkiksi kuolleeksi tiedetyn tekemäksi epäilty rikos olisi kirjattava, koska 9 §:n 1 momentin mukainen esitutkinnan toimittamatta jättäminen olisi riippuvainen rikoksen vähäisyydestä ja asianomistajan vaatimuksista.

Ehdotetussa esitutkintalain 3 luvun 8 §:ssä säädettäisiin ulkomailla tehdyn rikoksen tutkinnasta. Lainkohdassa käytetty ilmaisu "voi tutkia" vaikuttaa liian tulkinnanvaraiselta ja ilmaisun antaessa esitutkintaviranomaiselle varsin paljon harkintavaltaa on myös "kanteluherkkä". Vaarana on myös epäyhtenäinen soveltamiskäytäntö. Sääntelyltä toivoisi tältä osin tarkkuutta ja olisi myös toivottavaa, että tässä säädettäisiin syyttäjän asemasta päätettäessä ulkomailla tehdyn rikoksen tutkinnasta sen lisäksi, että asiasta mainitaan pykälän perusteluissa.

Ehdotetun lain 3 luvun 10 §:ssä säädetään virallisen syyttäjän tekemästä esitutkinnan rajoittamispäätöksestä samalla tavoin kuin voimassa olevassa laissa. Toisaalla ehdotuksessa (esim. s. 55) on korostettu tarvetta lisätä esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän yhteistyövelvoitteita  ja "sitoa syyttäjää tutkinnan suuntaamiseen liittyviin ja tutkintaratkaisuihin aikaisempaa enemmän". 

Tosiasiallisesti syyttäjän tekemät tutkinnan suuntaamispäätökset ovat käsitykseni mukaan monissa tapauksissa esitutkinnan rajoittamista koskevia päätöksiä ilman muodollista päätöstä. Ilman lain tukea tällainen menettely on kuitenkin ongelmallinen. Kysymys on niin sanotusti rönsyjen karsimisesta, mikä esimerkiksi vakavien talousrikoskokonaisuuksien yhteydessä tarkoittaa rikoskokonaisuuden liepeillä ilmenevien vähäisten rikosten tutkimatta jättämistä. Jotta syyttäjä voisi tehokkaasti suunnata tutkintaa mahdollista syyteharkintaansa ja siitä mahdollisesti seuraavaa oikeudenkäyntiä silmällä pitäen, tulisi pohtia syyttäjän tutkinnan suuntaamispäätöksistä säätämistä laissa. Muussa tapauksessa on mahdollista, että esimerkiksi ehdotetun 3 luvun 1 §:n 2 momentin mukaisesti kirjattu poliisin tietoon tullut rikos tutkitaan tutkinnanjohtajan jättäessä tekemättä syyttäjälle esityksen esitutkinnan rajoittamisesta, vaikka syyttäjän näkemyksen mukaan tutkintaa tulisi suunnata muualle jättäen tällainen rikos tutkimatta.

Mikäli halutaan rikosprosessien nopeutumista (joiden pitkittymisestä Euroopan ihmisoikeustuomioistuinkin on Suomea riittävän usein muistuttanut) tulisi syyttäjän tutkinnansuuntaamispäätösten edellytyksiä väljentää verrattaessa nykyisiin esitutkinnan rajoittamispäätösten edellytyksiin, mikä käsitykseni mukaan lisäisi huomattavasti suuntaamispäätöksen tosiasiallista vaikutusta rikosprosessien kestoon. Tällaista sääntelyä pohdittaessa tulisi toki ottaa huomioon sääntelyn erilaiset vaikutukset, muun muassa vaikutukset yhdenvertaisuuteen. Sääntely saattaisi olla omiaan johtamaan siihen, että suuren kokonaisuuden yhteydessä tutkimatta jätetyt vähäiset rikokset olisi yksittäisinä tietoon tulleina rikoksina tutkittu. Joka tapauksessa syyttäjän tehokas esitutkinnan suuntaaminen edellyttäisi konkreettisia säännöksiä tuekseen sen lisäksi, että ehdotetussa 5 luvussa lähinnä julistuksenomaisesti korostetaan esitutkintayhteistyön merkitystä.

Ehdotetussa 3 luvun 13 §:ssä säädettäisiin esitutkinnan keskeyttämisestä, josta voimassa olevassa laissa ei suoranaisesti ole sääntelyä. Siihen nähden on hyvä, että käytännössä jossain määrin hämäräksi jäänyt "esitutkinnan keskeyttäminen" tulee säännellyksi. Voin kuitenkin yhtyä vanhempi oikeusasiamiehensihteeri Juha Haapamäen eriävässä mielipiteessään esittämään, jonka mukaan keskeyttämismahdollisuutta ei tulisi rajata vain niihin tapauksiin, joissa ei ole epäiltyä. Ehdotuksen perusteluissa on todettu pykälän tarkoituksena olevan rajoittaa esitutkinnan keskeyttämisen käyttämistä nykyisestä ja viitattu keskeyttämisen haitallisiin vaikutuksiin, erityisesti rikoksesta epäillyn joutumiseen olemaan joskus hyvinkin pitkiä aikoja epäillyn asemassa ilman asian ratkaisemista. Epäilemättä tällaisia haitallisia vaikutuksia onkin (muun muassa oikeusasiamiehen laillisuusvalvonnassa on tullut esille muutama tapaus, joissa kantelija on kertonut haitallisista vaikutuksista ollessaan epäiltynä asiassa, jossa on tehty keskeytyspäätös), mutta mietinnössä ei näytä laajemmin pohditun, mitä vaikutuksia ehdotetulla sääntelyllä mahdollisesti on. Olisi tarpeen esimerkiksi sen arviointi, miten poliisi mahdollisesti tulisi menettelemään sellaisen henkirikoksen tutkinnan lopettamisessa tai päättämisessä taikka 12 §:ssä tarkoitetussa toimenpiteen siirtämisessä niissä tapauksissa, joissa voimassa olevan lain aikana on tehty keskeyttämispäätös. 

Ehdotetussa 4 luvun 14 §:ssä säädettäisiin asianosaisjulkisuudesta esitutkinnassa. Ehdotus rakentuu pääasiassa voimassa olevaan sääntelyyn sisältäen viittauksen viranomaisten toiminnan julkisuudesta annettuun lakiin. Olisi ollut toivottavaa, että tässä yhteydessä oli perusteellisemmin pohdittu julkisuuskysymystä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimusten näkökulmasta. Esimerkiksi korkein hallinto-oikeus on ratkaisussaan KHO:2007:64 katsonut, että televalvonnassa ja puhelinkuuntelussa kertynyt käsittelemätön konekielinen tietoaineisto, jota ei ollut liitetty esitutkintapöytäkirjaan eikä käsitelty enempää, ei ollut sellaisenaan viranomaisen asiakirja, josta epäillyllä olisi ollut asianosaisena oikeus saada tietoa. Ratkaisu voi olla ongelmallinen oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin kannalta, mihin myös on viitattu komitean asianajajajäsenien eriävässä mielipiteessä. Myös oikeusasiamiehen laillisuusvalvonnassa on eräissä ratkaisuissa korostettu oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksia (esim. 1240/4/01, 2519/4/05 ja 3171/4/06). Ongelmat tältä osin sivuavat myös esitutkintalain 9 luvun 6 §:ssä ehdotettuja säännöksiä esitutkintapöytäkirjan kokoonpanosta ja esitutkintapöytäkirjaan tehtävistä merkinnöistä. Ongelma koskee myös ehdotetun pakkokeinolain 10 luvun säännöksiä salaisista tiedonhankintakeinoista ilmoittamisesta.
		
Ehdotetun esitutkintalain 7 luvun 1 §:n 2 momentti mahdollistaisi esimerkiksi sähköpostitse tapahtuvan kuulustelemisen. Epäilemättä tämä nopeuttaa esitutkintaa joissain tapauksissa, mutta mielestäni tällaiseen kuulemistapaan sisältyy melkoisia riskejä kuultavan henkilöllisyyden varmistamisen osalta, mikä on omiaan lisäämään riskiä esimerkiksi oikeudenkäynnin yhteydessä tehtävistä väitteistä siitä, että todellisuudessa jotain henkilöä ei ole kuultu. Menettelyn käyttäminen edellyttää huolellista arviota siitä, ettei esitutkinnan luotettavuus vaarannu. Vaarana voi olla, että jutturuuhkien johdosta menetelmää käytetään liian epävarmoissa tilanteissa tarkoituksin nopeuttaa tutkintaa. Toivottavaa on, että käytännössä sähköpostitse kuulemista käytettäisiin sellaisissa tapauksissa, joissa voidaan olla varmoja kuultavan henkilöllisyydestä, esimerkiksi virkasähköpostien välityksin tapahtuvat kuulemiset jne.

Esitutkintalain 7 luvun 8 §:n 4 momenttiin ehdotetaan ns. lähdesuojan murtamismahdollisuutta esitutkinnassa. Lähdesuoja on periaatteellisesti tärkeä sananvapauden kannalta ja sen murtamismahdollisuus jo esitutkinnassa on herättänyt paljon kysymyksiä. Kun murtamisen edellytykset ovat varsin tiukat ja todistajalla on aina mahdollisuus saattaa ne tuomioistuimen harkittavaksi, en pidä ehdotettua muutosta uhkana sananvapaudelle. Mielestäni olisi kuitenkin syytä pohtia, voisiko ehdotettua säännöstä muokata niin, että edellytyksiä harkittaessa olisi suoritettava punnintaa vastoin salassapitovelvollisuutta annetun tiedon yhteiskunnallisen merkityksen ja yksityisen edun välillä.

Ehdotetussa 9 luvun 6 §:n 3 momentissa säädetään esitutkintapöytäkirjaan ottamatta jätetystä aineistosta tehtävästä merkinnästä yhtenevästi voimassa olevan lain kanssa lisäyksin "jollei laissa toisin säädetä". Perusteluissa viitataan siihen laillisuusvalvonnassakin hyväksyttyyn näkemykseen, jonka mukaan merkintä voitaisiin jättää tekemättä, jos aineisto esimerkiksi liittyy selvästi perusteettomaksi osoittautuneeseen tutkintalinjaan. Kysymys on oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin kannalta periaatteellisesti merkittävästä ongelmasta, joka on tullut esiin laillisuusvalvonnassa ja joissain oikeudenkäynneissäkin. Sen johdosta olisi toivottavaa, että asiaa pohdittaisiin laajemmin muun muassa siltä kannalta, onko asiasta mahdollista säätää tarkemmin.

Esitutkinnan päättämisen vaihtoehdoista säädetään ehdotetussa 10 luvun 2 §:ssä. Esitutkintapäätöksiä koskevassa laillisuusvalvonnassa on käynyt ilmi, että on jossain määrin tulkinnanvaraista, kuinka perusteellisen esitutkinnan tulee olla, jotta asiassa voitaisiin tehdä päätös ”ei rikosta” viitaten (voimassa olevan) esitutkintalain 43 §:ään. Joissain tapauksissa, joissa tutkinnan alkuvaiheessa päädytään siihen, ettei asiassa olisi rikosta, saattaisi olla perustellumpaa tehdä päätös siten, että todettaisiin esitutkintalain 2 §:n 1 momenttiin viitaten, ettei ole syytä epäillä rikosta eikä esitutkinta aloiteta (esim. 611/4/04). Voimassa olevan ja ehdotetun lain vaatimus "on selvinnyt, ettei rikosta ole tehty" vaatii käytännössä varsin korkeaa todennäköisyyttä siitä, ettei rikosta ole tehty. Ehdotuksen perusteella jää edelleen jossain määrin tulkinnanvaraiseksi, kuinka perusteellinen esitutkinnan tulee olla, jotta 10 luvun 2 §:ssä tarkoitettu päätös voidaan tehdä. Voidaanko esitutkinta päättää välittömästi esimerkiksi tilanteessa, jossa varmasti ainoaksi epäillyksi tiedetty henkilö kuolee esitutkinnan aloittamisen jälkeen, mutta asianomistaja tai osa asianomistajista on kuulematta, vai onko esitutkinta suoritettava loppuun (vrt. 1 mom: "Esitutkinnan valmistuttua…")? Mielestäni olisi syytä pohtia, voiko lakia muuttaa niin, että kesken oleva esitutkinta saadaan päättää tai lopettaa, jos asiassa tutkinnan kuluessa selviää, ettei ole enää syytä epäillä rikosta tai muutoin on käynyt selväksi, ettei asiassa voida nostaa syytettä ketään vastaan.

Ehdotetussa 3 luvussa säädetyt esitutkinnan lopettamista, keskeyttämistä tai rajoittamista koskevat säännökset eivät käsitykseni mukaan sovellu tilanteeseen, jossa esitutkinta on aloitettu, koska on ollut syytä epäillä rikosta ja jossa on epäilty, mutta jossa tutkinnan kuluessa selviää, ettei enää ole syytä epäillä rikosta esimerkiksi jonkun epäillyn rikoksen tunnusmerkistötekijän puuttumisen johdosta.  Ehdotetun 10 luvun 4 §:n perusteella voidaan toki tehdä henkilöä koskeva päätös, kun häntä ei ole enää syytä epäillä rikoksesta, mutta koko esitutkinnan päättäminen tämänkään lainkohdan nojalla ei näytä olevan mahdollista.

Voimassa olevan esitutkintalain 43 §:n 3 momentin mukaan "esitutkintaviranomainen" voi antaa tietyin edellytyksin huomautuksen rikokseen syyllistyneelle. Ehdotetun 10 luvun 3 §:n mukaan huomautuksen voi antaa "poliisimies ja tutkinnanjohtajana toimiessaan virallinen syyttäjä". Sen korostaminen, että myös virallinen syyttäjä voi tutkinnanjohtajana toimiessaan antaa huomautuksen on sinänsä perusteltua, koska syyttäjä ei ole esitutkintaviranomainen, mutta lausuma lienee turha, koska jo ehdotetun 2 luvun 4 §:n 2 momentin perusteella tutkinnanjohtajana toimiessaan syyttäjällä on tuossa tehtävässään samat toimivaltuudet kuin tutkinnanjohtajana toimivalla päällystöön kuuluvalla poliisimiehellä. Ehdotuksessa ei näytä erikseen pohditun sitä, miksi voimassa olevassa 43 §:n 3 momentissa käytetty ilmaisu "esitutkintaviranomainen" on poistettu ja sen sijaan käytetty ilmaisua "poliisimies" ja mikä vaikutus tällä muutoksella mahdollisesti on esimerkiksi esitutkintaviranomaisina toimiviin rajavartio- ja tulliviranomaisiin. 

Ehdotetun lain 11 luvun 1 §:n toisen virkkeen mukaan esitutkintapäätös, joka voi vaikuttaa asianosaisen oikeuksiin, etuihin tai velvollisuuksiin, on tehtävä kirjallisesti. Ehdotetun 3 luvun 13 §:n mukaan esitutkinnan keskeyttämistä koskeva päätös on mahdollista vain, jos rikoksesta epäiltyä ei ole. Jos tällaisessa rikoksessa ei ole myöskään asianomistajaa eikä päätöksellä olisi vaikutusta kenenkään oikeuksiin, etuihin tai velvollisuuksiin, ei ehdotuksen mukaan kirjallisen päätöksen tekemiseen olisi ehdotonta velvollisuutta. Olisi suotavaa, että myös tällaisessa tapauksessa keskeyttämisestä tehtäisiin kirjallinen päätös. Esimerkiksi jälkikäteisvalvonnan kannalta olisi käsitykseni mukaan eduksi, jos kaikista kirjatuista rikoksista, joiden esitutkinta jollain perusteella päättyy, olisi olemassa kirjallinen dokumentti. Kirjallisen päätöksen tekeminen olisi omiaan muun muassa varmistamaan päätöksen oikeellisuutta ns. itsekontrollin kautta. Mielestäni olisi syytä pohtia, että ehdotetussa 11 luvun 1 §:n 1 momentissa nimenomaisesti mainittaisiin myös esitutkinnan keskeytyspäätös.

Ehdotetussa 11 luvun 7 §:ssä säädetään esitutkinnasta tiedottamisesta. Esitutkinnan julkisuuskysymykset ja yleisemminkin poliisitoiminnan julkisuus tulevat vakiintuneesti esiin laillisuusvalvonnassa. Usein kyse on toisaalta yksityiselämän suojasta ja toisaalta sananvapaudesta. Ehdotuksen mukaan yhtenä esitutkinnasta tiedottamisen perusteena olisi "yleinen mielenkiinto". Mielestäni käytetty ilmaus on liian tulkinnanvarainen. Käsitykseni mukaan on varsin vaikea määritellä, milloin jollain asialla olisi sellaista yleistä mielenkiintoa, että asiasta on tarpeen tiedottaa, ja näkemykset epäilemättä vaihtuvat suuresti riippuen siitä, kuka asiaa arvioi. Rikoksesta tiedottaminen voi useissa tapauksissa vaarantaa syyttömyysolettaman, joka käytännössä vaarantuu sitä enemmän mitä yleisempää mielenkiintoa epäilty rikos herättää. Esitän pohdittavaksi, olisiko mahdollista asettaa yleisen mielenkiinnon perusteella tapahtuvalle tiedottamiselle edellytykseksi ”erityisen painava syyt”, joiden määrittelemiselle esimerkkejä voisi kirjata perusteluihin. 

Pakkokeinolaki	Ehdotetun pakkokeinolain 2 luvun 1 §:ssä säädetään poliisimiehen tekemän kiinniottamisen edellytyksistä ja 2 luvun 5 §:ssä pidättämisen edellytyksistä. Pidättämisen edellytyksiä koskevissa perusteluissa todetaan, että mahdollisuuksien ja tarpeen mukaan rikoksesta epäiltyä tulisi kuulla pidättämisen edellytyksiä harkittaessa. Kuuleminen voisi perustelujen mukaan toteutua siten, että epäillylle kerrotaan pidättämiseen oikeutetun virkamiehen alustava käsitys pidättämisen edellytysten olemassaolosta ja varataan hänelle tilaisuus lausua tästä käsityksestä. Ehdotetun esitutkintalain 4 luvun 10 §:n mukaan rikoksesta epäillylle on ilmoitettava oikeudesta käyttää avustajaa esitutkinnassa kirjallisesti viipymättä kiinniottamisen, pidättämisen tai vangitsemisen tapahduttua.

Käytännössä rikoksesta epäilty on lähes aina kiinni otettuna ennen pidättämistä, jolloin hän ehdotetun esitutkintalain 4 luvun 10 §:n mukaan toimittaessa saa tiedon avustajan käyttämisen oikeudesta ennen pidättämistään. Kuten nykytilan arviointia koskevassa kappaleessa 2.3.1 todetaan, CPT on kiinnittänyt huomiota avustajan mukana olon puutteeseen epäiltyä kiinni otettaessa ja pidättämistä harkittaessa.

Jotta perusteluissa mainittu mahdollisuus lausua pidättämisen edellytyksistä tosiasiallisesti toteutuisi ja samalla varmistuisi rikoksesta epäillyn mahdollisuus avustajan käyttöön kaikissa rikosprosessin vaiheissa – mikä samalla korostaisi asian tärkeyttä –, tulisi mielestäni vähintäänkin pohtia avustajan käytöstä ilmoittamisesta säätämistä myös pakkokeinolain 1 luvun yhteyteen. Käsitykseni mukaan asialla olisi merkitystä epäillyn oikeusturvan ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisen kannalta.

Pakkokeinolain 8 lukuun ehdotetaan etsintää koskevia säännöksiä varsin paljon uudistettuna verrattuna voimassa olevaan lakiin. Uutta olisi esimerkiksi etsinnän jakaminen yleiseen kotietsintään, erityiseen kotietsintään ja paikanetsintään. Mitä tulee käytettyihin pakkokeinojen nimityksiin, ehdotettu "erityinen kotietsintä" tarkoittaessaan myös esimerkiksi asianajotoimistoa voi olla jossain määrin harhaanjohtaja. Mielestäni voisi pohtia, olisiko syytä nimetä tässä tarkoitettu etsintä muutoin, niin että nimessä ei ilmenisi sanaa "koti". 

"Erityisen kotietsinnän" säätämiseen on sinänsä muun muassa oikeudenkäymiskaaren todistamiskielloista ja oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksesta perustuslaista ja Euroopan ihmisoikeussopimuksesta johtuvat perusteet. Kiinnittää kuitenkin huomiota, että vakituiseen asumiseen tarkoitettu koti on ehdotuksen perusteella lievemmin suojattu kuin esimerkiksi asianajotoimisto. Samoin perustelujen mukaan asianajajan asunto saattaa saada muiden asuntoa suurempaa suojaa. Kuten todettua, edellä olevalle on perusteet, mutta mielestäni yksityiselämän suojaan kuuluvan vakituiseen asumiseen käytetyn asunnon kotirauhan eräitä muita kohteita vähäisempi suoja tuntuu jossain määrin vieraalta. 

Ehdotetun 8 luvun 5 §:n mukaan etsinnän toimittajan todistajan ja paikanhaltijan (tai muun lainkohdassa tarkoitetun henkilön) paikalla oloon taikka tilaisuuden varaamiseen on velvollisuus, jollei toimitus merkittävästi viivästyisi. Perustelujen mukaan esimerkiksi rikostutkinnalliset syyt saattavat edellyttää hyvinkin pikaisesti toimitettavaa kotietsintää, mikä perustelujen perusteella näyttäisi mahdollistavan sen, ettei paikanhaltijalle näissä tilanteissa varata tilaisuutta saapuvilla oloon. Laillisuusvalvonnassa on havaittu, että poliisi on joissain tapauksissa vedonnut rikostutkinnallisiin syihin ja todisteiden hävittämisvaaran ehkäisemiseen, kun kotietsinnän kohteelle ei ole annettu tilaisuutta olla läsnä kotietsinnässä. Sen johdosta olisi toivottavaa, että perusteluissa olisi tarkemmin pohdittu mainittujen rikostutkinnallisten syiden vaikutuksia tilaisuuden varaamiseen ja onko esimerkiksi perusteltu oletus todisteiden hävittämisestä sellainen syy, joka voidaan ottaa huomioon tilaisuuden varaamista arvioitaessa. Ylipäätään olisi toivottavaa, että pohdittaisiin erikseen, onko tarvetta joissain tapauksissa ennalta ilmoittamattomalle kotietsinnälle.  Myös henkilöllisen kotietsinnän tarkoitus saattaa käsitykseni mukaan joissain tapauksissa vaarantua, mikäli etsintää ei ole mahdollista tehdä ns. yllätysetsintänä.

Laite-etsintää koskevaan 8 luvun 17 §:ään tulisi asian korostamiseksi ja tärkeyden johdosta siirtää perusteluista lausuma siitä, että laite-etsintä kohdistuu laitteen tietosisältöön laitteen haltuunottohetkellä ja sen jälkeen tulevaan tietoon tulisi soveltaa telepakkokeinoja koskevia säännöksiä.

Henkilöön kohdistuvaa etsintää koskevassa 8 luvun 32 §:n 2 momentissa tarkoitettu ”perusteellinen etsintä”, joka on toimitettava sitä varten varatussa erillisessä tilassa, olisi selvyyden vuoksi määriteltävä laissa. Jää jossain määrin epäselväksi, millainen on ”perusteellinen etsintä” ja millainen ”ei-perusteellinen etsintä”.

Pakkokeinolain ehdotettu 9 luvun 3 § koskee henkilötuntomerkkien ottamista. Joissain tapauksissa on käynyt ilmi, että poliisi on ottanut rikoksesta epäillystä ns. hajunäytteen. On syytä pohtia, tulisiko mainittuun lainkohtaan ottaa maininta myös hajunäytteestä.

Ehdotetussa 10 luvun 1 §:n 2 momentissa säädetään eri esitutkintaviranomaisten tai esitutkintavirkamiesten oikeudesta käyttää luvussa tarkoitettuja pakkokeinoja ja tiedonhankintamenetelmiä. Rajavartioviranomaisten osalta ehdotus ei vaikuta yhtenevältä ehdotetun rajavartiolain 41 §:n 2 momentin kanssa, mutta asia tullee tarkastettua, mikäli HE 219/2008 vp aiheuttaa lain muutoksen. Ehdotus ei ole tulliviranomaisten osalta yhtenevä voimassa olevan tullilain 43 §:n 2 momentin kanssa, jonka muuttaminen lienee tarpeen, mikäli ehdotettu 10 luvun 1 §:n 2 momentti tulee voimaan. Poliisirikosten tutkinnanjohtajana toimiessaan virallinen syyttäjä ei ole esitutkintaviranomainen. Käytännön tutkintatoimenpiteet näissä tapauksissa yleensä tosin suorittaa poliisimies, mutta mielestäni olisi mahdollisten tulkintaongelmien välttämiseksi perusteltua pohtia sitä, olisiko tässä yhteydessä syytä säätää siitä, miten syyttäjän johtamassa esitutkinnassa 10 luvussa tarkoitettuja pakkokeinoja saadaan käyttää. 

Ehdotetun 10 luvun 6 §:n 2 momentin mukaan "Esitutkintaviranomaiselle voidaan antaa lupa rikoksesta epäillyn hallussa olevan tai oletettavasti muuten käyttämän teleosoitteen tai telepäätelaitteen televalvontaan, kun häntä on syytä epäillä…". Vaikka ei liene epäilystä, että "hänellä" viitataan tässä tapauksessa rikoksesta epäiltyyn eikä esitutkintaviranomaiseen, on ilmaisu mielestäni kielen vastainen. Oikeampaa olisi käyttää ilmaisun "häntä" sijaan ilmaisua "tätä". (Kts esim. Osmo Ikola: Nykysuomen opas, 2002, s. 49: "Pronominit hän, he, se, ne viittaavat tavallisimmin edellisen lauseen subjektiin (tai passiivin objektiin)…Kun tarkoitetaan lähintä, viimeksi mainittua eri mahdollisuuksista, on usein parempi selvyyden vuoksi käyttää pronominia tämä, nämä.") Sama rakenne näyttää olevan eräissä muissakin ehdotetuissa pykälissä.

Ehdotettu 10 luvun 22 § teknisestä laitetarkkailusta on tarkoitettu kohdistumaan ainoastaan laitteen tai sen ohjelmiston toimintaan, laitteen tai sen ohjelmiston yksilöintitietojen hankkimiseen sekä tiedon hankkimiseen viestiin liittymättömästä signalointi- tai ohjausliikenteestä. Toimivaltuutta ei saisi käyttää viestin sisällön selvittämiseen. Tällaisena ehdotettu lainkohta voi olla omiaan aiheuttamaan hankaluuksia; em. tietojen erottaminen viestin sisällöstä voi olla hankalaa tai käytännössä mahdotonta. Toimivaltuuden käyttö voi olla myös omiaan saamaan aikaan epäilyksiä siitä, että myös viestin sisällöstä on saatu selvyys.

Ehdotetut 10 luvun 26 ja 27 §:t koskevat peitetoimintaa suorittavan poliisimiehen rikoksentekokieltoa ja -oikeutta. Poliisin oikeus tehdä rikoksia on periaatteellisesti vakava kysymys, jonka puolesta esitetyiltä perusteluilta on edellytettävä erityistä vakuuttavuutta. Erityisesti ehdotettu 27 § on kokonaisuutena mielestäni ongelmallinen ainakin osin niillä perusteilla, jotka ilmenevät komitean asianajajajäsenten eriävästä mielipiteestä. Pykälä on ehdotuksessa muotoiltu varsin avoimeksi. Toisaalta poliisimiehen ryhtyminen pykälässä kuvattuun menettelyyn voi olla omiaan johtamaan tilanteeseen, joka johtaa lainkohdassa kuvattua vakavamman rikoksen tekemiseen ja josta tilanteesta poliisimiehen ei ole mahdollista irrottautua. Onko tällaiset tilanteet arvioitava rikoslain pakkotilaa koskevien säännösten perusteella ja kuka arvion suorittaa ja minkälaisessa menettelyssä arviointi suoritaan. Perusteluissa olisi ollut toivottavaa arvioida rangaistusvastuuvapautta laajemmin rikoslain yleisten oppien kannalta. 

Miten on tarkoitus tutkia peitemiehen tekemät mahdolliset rikokset (joko em. lainkohtien mukaan "sallitut" tai sellaiset, joiden tekemiseen ei ole oikeutta) ottaen huomioon toiminnan paljastumisen mahdolliset vaarat peitemiehen hengelle ja terveydelle? Jos peitemies yhdessä soluttautumiensa henkilöiden kanssa joutuu esitutkinnan kohteeksi 27 §:ssä tarkoitetusta rikoksesta, kuinka vastuuvapaus hänen osaltaan on tarkoitus toteuttaa varmistaen, ettei hän paljastu, jos samalla muut ryhmään kuuluvat joutuvat rangaistusvastuuseen? 

Peitetoimintaa suorittava poliisimies voi joissain tapauksissa joutua tilanteeseen, jossa hän on tekemisissä rikoksesta epäiltyyn sellaisessa suhteessa olevaan henkilöön, jota koskevat oikeudenkäymiskaaren todistamiskieltoa tai todistajan kieltäytymisoikeutta koskevat säännökset. Mielestäni tulisi pohtia, onko lakiin otettava säännös siitä, että peitetoimintaa ei saa käyttää näiden todistamista koskevien säännösten kiertämiseen. 

Voimassa olevaan lakiin nähden uutuutena ovat mielestäni tärkeät säännökset tietolähteen ohjatusta käytöstä ja sen edellytyksistä. Nykyinen tilanne, jossa käytön edellytykset on laissa tarkemmin määrittelemättä, ei ole hyväksyttävä.

Ehdotetun 10 luvun 39 §:n osalta viittaan vanhempi oikeusasiamiehensihteeri Juha Haapamäen mietintöön jättämään eriävään mielipiteeseen. 

Ylimääräisen tiedon käyttäminen on periaatteellisesti merkittävä asia, jonka puolesta ja jota vastaan puhuvia seikkoja on mahdollista vakuuttavasti perustella. Puuttumatta tässä yhteydessä asian periaatteelliseen puoleen, joka on viime kädessä lainsäätäjän ratkaistava, totean, että ehdotetut 10 luvun 54–57 §:t muodostavat varsin hankalasti hahmottuvan kokonaisuuden. Asian merkityksellisyyden vuoksi olisi pohdittava, olisiko mahdollista säätää yksityiskohtaisemmin muun muassa päätöksen teosta ylimääräisen tiedon käyttämisessä (54 § 4) ja tiedon käyttämisestä sellaisissa tapauksissa, joissa pakkokeinon käyttäminen on lopetettu ennen päätöksen saattamista tuomioistuinkontrolliin (57 §).  

Ehdotetun 10 luvun 58 §:ssä säädetään salaisesta tiedonhankinnasta ilmoittamisesta ja 60 §:ssä julkisuuden rajoittamisesta eräissä tapauksissa. 58 §:n 4 ja 5 momenttien perusteella voidaan joutua erittäin vaikeisiin intressivertailuihin. Herää kysymys, johtaako mietinnön ehdotus ristiriitaan sen perustuslakivaliokunnan lausunnossaan (PeVL 5/1999) esittämän kanssa, ettei peitetoimintaan tule ryhtyä, jos sitä harjoittavan poliisimiehen terveyttä ei pystytä riittävästi varmistamaan. Mietinnössä ei ole juurikaan pohdittu sitä, miten 4 momentissa tarkoitettu terveyden varmistaminen toteutettaisiin, mikäli joudutaan 5 momentin mukaisesti tekemään ilmoitus salaisesta tiedonhankinnasta oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin turvaamiseksi tilanteessa, jossa terveyden tai hengen vaara on olemassa. 

Ehdotetun 10 luvun 63 §:n mukaan lakiin ehdotetuista uusista salaisista tiedonhankinnan keinoista annetaan jo voimassa olevan lain tapaan kertomus oikeusasiamiehelle, mikä jossain määrin vaikuttaa oikeusasiamiehen työhön, mutta on sinänsä luontevaa jo vallitsevaan tilanteeseen nähden. Tässä on kuitenkin syytä korostaa, että oikeusasiamiehen laillisuusvalvonta ei voi olla kattavaa, vaan ainoastaan täydentää normaaleja salaisen tiedonhankinnan valvontamekanismeja. Kysymys on lähinnä ”valvonnan valvonnasta”. 

Ehdotettuun 11 lukuun on otettu säännökset valtion vahingonkorvausvastuusta pakkokeinolain mukaisten pakkokeinojen käytöstä. Kysymys on periaatteellisesti merkittävästä sääntelystä. Mielestäni on lähtökohtaisesti selvää, että rikoksesta epäillyn, jonka osalta ei ole missään rikosprosessin vaiheessa annettu syyttömyysolettamaa kumoavaa ratkaisua, ei tule kärsiä taloudellista vahinkoa. Sen vuoksi tulisi säätää myös epäillyn oikeudenkäyntikulut esimerkiksi mahdollisen avustajan käyttämisestä pakkokeino-oikeudenkäynnissä korvattavaksi rikosasioiden oikeudenkäynnistä annetun lain 9 luvun 1 a §:n tavoin. Samalla tavalla tulisi mielestäni säätää myös tilanteessa, joissa ei ole käytetty pakkokeinoja, mutta epäilty on esitutkinnassa käyttänyt oikeuttaan avustajan käyttämiseen. 

Poliisilaki		Ehdotetun 1 luvun 5 §:n muotoilu on epäonnistunut ja pykälä jossain määrin vaikeasti ymmärrettävissä. Olisiko parempi ilmaista asia esimerkiksi: "Poliisi saa käyttää toimivaltuuttaan vain säädettyyn tarkoitukseen." 

		Ehdotetussa 10 luvun 10 §:ssä säädettäisiin virkapuvun käytöstä voimassa olevaa lakia vastaavasti. Säännös on kirjoitettu niin kuin virkapuvun käyttäminen olisi pääsääntö. Mielestäni olisi syytä pohtia, olisiko säännöstä muutettava enemmin hyväksyttyä nykykäytäntöä vastaavaksi, jonka mukaan esimerkiksi rikostutkintaa suorittavat poliisimiehet eivät käsitykseni mukaan missään rikostutkintaan liittyvissä tehtävissään käytä virkapukua. Sopivampi ilmaisu voisi olla esimerkiksi "…, kun virkatehtävän laatu tai luonne sitä edellyttää."

		Ehdotetut 2 luvun 5, 6 ja 10 §:t käsittelevät muun muassa tilanteita, joissa poliisilla on oikeus päästä kotirauhan suojaamalle alueelle. 6 §:n ilmaisu "asuntoon tai muuhun tilaan taikka muuhun paikkaan…" voi olla omiaan jättämään jossain määrin tulkinnanvaraa sen suhteen, kattaako oikeus kaikki mahdolliset kotirauhan suojaamat alueet. Tilanteen selventämiseksi sekä tulkinnanvaraisuuden vähentämiseksi olisi mielestäni syytä harkita, voitaisiinko em. ilmaisun sijaan käyttää esimerkiksi ilmaisua "kotirauhan tai julkisrauhan suojaamaan paikkaan taikka alueeseen taikka muuhun tilaan…". 

		Ehdotetun 2 luvun 12 §:ssä ja 3 luvun 2 §:ssä säädetään henkilöön tehtävistä tarkastuksista. Jossain määrin tulkinnanvaraista on, minkälainen 3 luvun 2 §:n viimeisessä virkkeessä tarkoitettu turvatarkastus on verrattuna esimerkiksi 2 luvun 12 §:n turvallisuustarkastukseen. Turvallisuustarkastus saadaan 2 luvun 12 §:n mukaan tehdä sen selvittämiseksi mitä henkilöllä on vaatteissaan tai muuten yllään taikka mukanaan olevissa tavaroissa sen varmistamiseksi, ettei tällä ole hallussaan esineitä tai aineita, joilla hän voi vaarantaa säilyttämisensä taikka aiheuttaa vaaraa itselleen tai muille. Määritelmä on avoin sen suhteen, millä tavoin turvallisuustarkastuksen saa tehdä. Ehdotetun 3 luvun 2 §:n perusteella jää täysin avoimeksi, millä tavalla tarkoitettu tarkastus tehdään. Kysymys on puuttumisesta henkilökohtaiseen koskemattomuuteen. Sen johdosta olisi syytä pohtia, onko lakiin syytä ottaa määritelmäsäännökset siitä, mitä tarkoitetut tarkastukset sisältävät ja miten ne tulee suorittaa ja mikäli tarkastukset ovat laajuudeltaan ja menettelyiltään yhtenevät, olisiko syytä käyttää yhteneväisiä ilmaisuja. 

		Ehdotettu poliisilain 5 luku sisältää lukuisia viittauksia ehdotetun pakkokeinolain 10 lukuun. Käytetty lainsäätämistekniikka on lainsoveltajan (ja käytännön lakikirjan käyttäjän) kannalta erittäin raskas. Olisi mielestäni syytä pohtia viittauksien vähentämistä silläkin uhalla, että se paisuttaa poliisilakia. Viittausten vähentämisen edut käytännön lainsoveltajalle ovat kuitenkin niin selvät, että ne pitäisi ottaa huomioon viittaustekniikan käyttöä harkittaessa.

Eräitä huomioita	Kuten olen jo edellä todennut, laissa käytetty viittaustekniikka ei ole omiaan selkiyttämään lakia sen käytännön soveltajan kannalta. Toinen viittausten käyttämisestä seuraava ongelma on eri viranomaisten toimivaltuuksien hämärtyminen. Kun tulli- ja rajavartio- tai sotilasviranomaisia koskevissa laeissa viitataan osin pääasiassa poliisia silmällä pitäen tehtyihin lakeihin ja samalla näihin erityisviranomaisia koskeviin lakeihin sisältyy poikkeuksia poliisin toimivaltuuksiin nähden, on kokonaiskuvan saaminen kunkin viranomaisen toimivaltuuksista varsin työlästä. Vaarana nähdäkseni on, että tämän "kokonaispaketin" mahdollisesti tultua voimaan, saavat nämä muut viranomaiset "toimivaltuusautomaatin". Jos poliisille tulevaisuudessa säädetään uusia toimivaltuuksia esimerkiksi tekniikan kehityksen myötä, pidän mahdollisena, että nämä muut viranomaiset saavat samoja toimivaltuuksia ilman pohdintaa siitä, ovatko nämä toimivaltuudet heille tarpeen tai onko heillä tosiasiallisia edellytyksiä niiden käyttämiseen. Toivottavaa olisi, että vielä perusteellisemmin kunkin viranomaisen osalta erikseen pohdittaisiin niiden tarpeet kullekin tiedonhankintakeinolle ja pakkokeinolle ja kutakin viranomaista koskevaan lakiin säädettäisiin sitä koskevat toimivaltuudet itsenäisesti. Olen edellä esitutkintalakia koskevilta osin todennutkin joiltain osin jäävän epäselväksi, onko toimivaltuus ollut tarkoitus antaa poliisimiehelle vai kaikille esitutkintaviranomaisille.

Komitean ehdotuksen vaikutukset oikeudenkäynnin julkisuudesta yleisissä tuomioistuimissa annettuun lakiin tulee ottaa huomioon. Ainakin lain 16 §:n 3 momentti tullee muuttumaan.

Voimassa olevan tullilain 43 §:n 2 momentin mukaan tullimiehellä on tulliviranomaisen suorittamassa esitutkinnassa sama oikeus ryhtyä tutkintatoimenpiteisiin ja käyttää pakkokeinoja kuin poliisimiehellä poliisiviranomaisen suorittamassa esitutkinnassa. Ehdotetun pakkokeinolain 10 luvun 1 §:n 2 momentissa säädetään poikkeuksista, joiden mukaan rajavartio-, tulli- ja sotilasviranomaisilla ei ole oikeutta käyttää kaikkia luvussa tarkoitettuja pakkokeinoja. Mielestäni tulisi yhtenäisyyden vuoksi pohtia, olisiko syytä muuttaa tullilain 43 §:n 2 momenttia niin, että siinä olisi otettu huomioon pakkokeinolain 10 luvun 1 §:n 2 momentin poikkeukset tullimiehen oikeuteen pakkokeinojen käyttöön. Rajavartiolain 41 §:n 2 momentti on käsitykseni mukaan näin laadittu. 

		

		Apulaisoikeusasiamies		Jukka Lindstedt

		Oikeusasiamiehensihteeri	Mikko Eteläpää