HELSINGIN HOVIOIKEUS					LAUSUNTO
PL 76, Radanrakentajantie 5
00521 HELSINKI
Puhelin 010 3640 500, Fax 010 3640 512 (kirjaamo)
Sähköposti: helsinki.ho@oikeus.fi				09.11.2009

Oikeusministeriölle

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö OM 15/021/2006 (OM044:00/2006)

ESITUTKINTA- JA PAKKOKEINOTOIMIKUNNAN MIETINTÖ

	Pyydettynä lausuntona hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavan.

Lausunnon antamisen lähtökohdat

	1. Esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunta työskenteli runsaat kaksi vuotta. Tuloksena on hallituksen esityksen muotoon kirjoitettu komiteanmietintö (oikeusministeriön komiteanmietintö 2009:2), jonka sivumäärä ilman lakitekstejä on 612 sivua, ja suomenkielisten lakitekstien kanssa 800 sivua. Mietinnössä ehdotettuihin lakiteksteihin ei liity rinnakkaistekstinä voimassa olevan lain säännöksiä. Mietintöön liittyy viisi eriävää mielipidettä ja yksi lausuma.

	2. Kysymys on esitutkinta- ja pakkokeinolainsäädännön kokonaisuudistuksesta, jossa yleisenä tavoitteena on vaikeaselkoiseksi muodostuneen lainsäädäntökokonaisuuden selkeyttäminen sekä toimivaltuuksien uudistaminen. Tarkasteltavana on se rikostorjunnan ja -tutkinnan alue, joka liittyy yksilön keskeisimpiin vapausoikeuksiin. Koska tuomioistuimet viime kädessä vastaavat oikeudenkäynnin asianmukaisuudesta ja viivytyksettömyydestä ja niillä on merkittävä tehtävä perusoikeuksien toteutumisen valvonnassa, niillä täytyy myös olla mahdollisuus lausua kantansa asiaan liittyviin uudistushankkeisiin. Ottaen huomioon nyt kyseessä olevan lainsäädäntökokonaisuuden keskeinen merkitys sekä perusoikeuksien kannalta että tuomioistuinten lainkäyttötoiminnassa, tällaiselle osallistumiselle tulee myös olla todellinen mahdollisuus.

	3. Helsingin hovioikeuteen kesäkuun alussa saapuneen oikeusministeriön lausuntopyynnön johdosta hovioikeudessa asetettiin kesäkuun loppupuolella kolmihenkinen valmistelutyöryhmä käsittelemään kysymystä lausunnon antamisesta ja sitä valmistelemaan. Tuleva kesälomakausi ja vahvistetut istuntolistat huomioon ottaen työryhmä pääsi työskentelemään elokuun puolivälissä. Lausunnon valmistelua on hankaloittanut se, että oikeusministeriön lausuntopyyntö oli täysin avoin eikä siinä esitetty pyydetyille lausunnoille minkäänlaista täsmennystä tai kohdentamismainintaa. Asian merkittävyys huomioon ottaen työskentely olisi edellyttänyt työryhmälle selvästi enemmän sekä henkilö- että aikaresursseja. Se seikka, että toimikunta on mitä ilmeisimmin kiirehtinyt omassa työssään, osaltaan korostaa tarvetta paneutua mietintöön lausuntovaiheessa syvällisesti. Tällaiseen ei nyt Helsingin hovioikeudessa ole ollut mahdollisuuksia. Sen vuoksi asian jatkovalmistelun on oltava riittävän laaja-alaista ja siihen on varattava riittävästi aikaa ja resursseja.

	4. Hovioikeuden työryhmä ei ole lausuntoa valmistellessaan voinut käydä ehdotusta lävitse yksityiskohtaisesti, vaan on työssään valinnut mietinnöstä joitakin teemoja tarkasteltavaksi. Lausunnossa jäävät siten käsittelemättä monet  keskeisetkin muutosesitykset. Tämä lausuntotyöryhmän valinta huomioon ottaen lausunnosta ei siten voi päätellä, että hovioikeus pitäisi toimikunnan mietinnössä esitettyjä ehdotuksia muilta osin sellaisenaan perusteltuina.
	
Yleisiä arvioita komiteanmietinnöstä 

	5. Laajojen ja vaikeiden rikosasioiden kohdalla tämänhetkinen keskeisin ongelma on oikeudenkäynnin viivästyminen. Kysymys on asioista, jotka kuluttavat huomattavassa määrin esitutkinta- ja syyttäjäviranomaisten sekä tuomioistuinlaitoksen resursseja. Talousrikokset ovat tyypillisiä asioita, joiden kokonaiskäsittelyaika on usein pitkä.

	6. Ensiksikin yleisesti tunnettua on, että Suomi on saanut Euroopan ihmisoi-keustuomioistuimelta lukuisia oikeudenkäynnin pitkittymistä koskevia langettavia tuomioita. Toiseksi aiheeseen liittyen on heti alkuvuodesta 2009 julkaistu kaksikin tuoretta tutkimusta: korkeimman oikeuden tutkimus talousrikosoikeudenkäyntien kestosta sekä poliisiammattikorkeakoulun tutkimus “Talousrikokset rikosprosessissa”. Kummastakin tutkimuksesta ilmenee talousrikosprosesseihin liittyvä selkeä havainto: esitutkinta on kestoltaan prosessin pisin vaihe. Koska myös oikeudenkäynti tuomioistuimissa on tällaisissa asioissa aikaa vievää, on selvää, että epäkohdan poistamiseen on tartuttava jo prosessin alkuvaiheessa. Kysymyksen merkittävyyttä osoittaa sekin, että Eduskunnan perustuslakivaliokunta on, käsitellessään hallituksen kertomusta vuodelta 2008, päättänyt 10.6.2009 pyytää selvityksen oikeudenkäyntien viivästymiseen liittyvistä seikoista mm. oikeusministeriöltä (ptk 51/2009 vp).

	7. Toimikunnan esityksen yleisperustelujen johdannossa (s. 13-14) on viitattu pääministeri Matti Vanhasen II hallituksen hallitusohjelmaan, jonka mukaan toteutetaan esitutkintalain, pakkokeinolain ja poliisilain kokonaisuudistus sekä tehostetaan ja nopeutetaan vaativien rikosasioiden esitutkinta-, syyteharkinta- ja oikeuskäsittelyä lisäämällä syyttäjien osallistumista esitutkintaan ja varmistamalla tähän riittävät voimavarat. Mietinnöstä ei kuitenkaan ilmene, että siinä olisi kiinnitetty tosiasiallista huomiota kerrottujen laajojen ja vaikeiden rikosasioiden käsittelyn viivytyksettömyyden turvaamiseen. Voitaneen jopa päinvastoin kysyä, eikö esimerkiksi esitutkinnan sääntelyn yksityiskohtaistuminen ole omiaan vaikuttamaan esitutkintaa kangistavasti ja hidastavasti. Lisäksi todettakoon, että mietinnön jaksossa “esityksen vaikutukset” on todettu, että muutokset viranomaisten tehtävissä voidaan toteuttaa nykyisin henkilövoimavaroin. Tämä osaltaan ilmentää, että kysymystä oikeudenkäyntien viivästymisestä ei ole otettu toimikunnan työssä arvioitavaksi. Voidaankin siten kysyä, onko ensisijaisena tavoitteena saada uudistus toteutetuksi jättäen vaikeat kysymykset käsittelemättä. 

	8. Esitutkinta- ja pakkokeinolainsäädännön kokonaisuudistus tarjoaa luonnollisen ja mitä parhaimman mahdollisuuden pyrkiä lainsäädännön välinein eroon lähes pysyväksi ongelmaksi muodostuneesta laajojen ja vaikeiden asioiden oikeudenkäyntien viivästymisestä. Ongelman merkitys huomioon ottaen asian jatkovalmistelussa on uudistusehdotuksia arvioitava uudelleen nimenomaan oikeudenkäynnin viivytyksettömyyden turvaamista silmällä pitäen.

	9. Pelkästään tarkastelemalla hovioikeudessa vuosittain käsiteltyjen asioiden lukumäärätietoja, erillisillä pakkokeinoasioilla ei vaikuttaisi olevan toiminnallisesti kovin suurta roolia hovioikeuden työssä. Esimerkiksi pakkokeinolain soveltamista koskevia vangitsemisasioita, jotka ovat selvästi suurin pakkokeinoasioiden ryhmä hovioikeudessa, käsiteltiin Helsingin hovioikeudessa vuonna 2008 yhteensä noin 70 kpl. Tästä ei kuitenkaan voi tehdä sitä päätelmää, että esitutkinta- ja pakkokeinolainsäädännön uudistus olisi hovioikeuden työskentelyssä vain marginaalikysymys. Ensiksikin pakkokeinojen kohdalla kysymys on keskeisistä perusoikeuksista. Toiseksi pakkokeinoasiat ovat kiireellisyydessään ensi sijalla ja edellyttävät esimerkiksi päivystysjärjestelyn tehostamista hovioikeudessa. 

	10. Hovioikeuden oman tehtävän kannalta pakkokeinoihin liittyvän oikeussuojajärjestelmän muutoksenhakua koskeva alue on luonnollisesti mietinnössä keskeinen osa. Valitettavasti yleishavaintona on todettava, että mietinnössä ei tätä kokonaisuutta ole käsitelty asian merkityksen edellyttämällä tavalla. Aikaisempia oikeussuojakeinoja (valitus ja kantelu) on käytetty sellaisenaan tarkastelematta järjestelmää kokonaisuutena. Myöskään tarkempien menettelysääntöjen tarvetta ei ole arvioitu. Kokonaisuudistuksen yhteydessä tähän olisi ollut aihetta yksin oikeusturvan tehokkaan toteutumisen kannalta.

Työryhmässä käsiteltäviksi otetut erityiskysymykset

Syyttäjän asema esitutkinnassa (ehdotetun esitutkintalain 5 luku) 

	11. Mietinnön mukaan esitutkintalain uudistamisen yhtenä tavoitteena on esitutkintaviranomaisen ja virallisen syyttäjän välisen esitutkintayhteistyön tehostaminen ja syyttäjän esitutkintatoimivaltuuksien tarkoituksenmukai-nen täsmentäminen (s. 244). Tavoitteet ovat luonnollisesti kannatettavia. Nykytilaa arvioitaessa on mietinnössä keskeisesti selvitetty syyttäjän asemaa esitutkinnassa ja esitutkintayhteistyötä (s. 52-). Peruskysymyksenä on, tulisiko syyttäjän toimia tutkinnanjohtajana joissakin jutuissa.

	12. Mietinnöstä on nähtävissä kysymyksen ongelmallisuus. Arviointi lienee tehty puutteellisesti, koska kysymystä ei ole tarkasteltu seikkaperäisesti oikeudenkäynnin pitkittymisen kannalta. Tähän olisi kuitenkin ollut erityinen aihe ottaen huomioon asiasta edellä jaksossa “yleisiä arvioita komiteanmietinnöstä” esitetty.

	13. Valtakunnansyyttäjänviraston aloitteesta toimii pääkaupunkiseudulla tuomioistuinten, syyttäjien, poliisin ja asianajajien työryhmä, joka käsittelee vaativien rikosasioiden viipymistä tavoitteena tällaisten rikosasioiden käsittelyn nopeuttaminen etsimällä tätä palvelevia käytännön menettelytapoja ja keinoja. Se, että rikosprosessiin osalliset tahot oma-aloitteisesti pyrkivät korjaamaan keskeistä laajojen rikosasioiden tämänhetkistä ongelmaa, ei vapauta lainvalmistelijaa asian tarkastelusta siinä yhteydessä, kun asiaan liittyvä uudistushanke on työn alla. Kun esitutkintalainsäädännön kokonaisuudistuksessa  yhtenä keskeisenä kysymyksenä on poliisin ja syyttäjän välisen esitutkintayhteistyön arviointi, ja kun rikosprosessin keskeisenä ongelmana on laajojen ja vaikeiden juttujen oikeudenkäyntien pitkittyminen, kysymystä tulisi nimenomaisesti arvioida tältäkin kannalta uudistuksen yhteydessä.

	14. Kysymys on siitä, tulisiko syyttäjän toimia laajoissa ja vaikeissa asioissa esitutkinnan tutkinnanjohtajana. Edellä esitetyin tavoin tarkastelussa tulee kiinnittää erityistä huomiota oikeudenkäynnin joutuisuuden turvaamiseen. Tällöin arvioitavaksi tulevat sellaiset seikat kuin tutkinnan kohdentaminen tulevaa oikeudenkäyntiä silmällä pitäen merkityksellisiin kysymyksiin, tutkinnan kattavuus (puolustuksen tarpeet, lisätutkintojen välttäminen), mammuttiasioiden pilkkominen tarkoituksenmukaisiksi ko-
	konaisuuksiksi oikeudenkäyntiä silmällä pitäen jne. Myös oikeudenkäyntiaineistoon liittyvien ongelmien välttäminen turvaa myöhemmin oikeudenkäynnin sujuvuutta. Esimerkkinä voidaan mainita kuulustelutilaisuuden tallentamisen (ETLE 9:4) tarve ja tallentamisen hyödyntämiseen liittyvät yksityiskohdat.

	15. Tuomioistuimen tehtävänä ei ole arvioida esitutkintaviranomaisen ja
	syyttäjän välisen esitutkintaa koskevan työnjaon järjestämistä hallinnollisten kysymysten kannalta. Tuomioistuimen kannalta merkitystä on kuitenkin sillä, että tämä työnjako sekä asiaan liittyvät johto- ja vastuusuhteet palvelevat tuomioistuimissa käsiteltävien rikosasioiden käsittelyä parhaalla mahdollisella tavalla. Jos rikosasioiden käsittelyyn liittyviin epäkohtiin olisi työnjaon edes osittaisella uudelleenarvioinnilla saatavissa parannuksia, muutosten toteuttamatta jättämiselle pitäisi olla painavia vastasyitä. 

	16. Syyttäjän aktiivisempi osallistuminen esitutkintaan, joko yhteistyön kautta tahi joissain asiaryhmissä tutkinnanjohtajana, merkitsee välittömästi resurssien kohdentamisongelmia. Selvää on, että osallistuminen laajojen ja vaikeiden asioiden esitutkintaan vie syyttäjältä paljon aikaa. Vaikka tämä koituneekin hyödyksi syyteharkintavaiheessa, on selvää, että oikeudenkäynnin joutuisuuden turvaaminen merkitsee tässä yhteydessä myös lisäresurssien tarvetta. 

	17. Esityksessä lähdetään vain syyttäjän ja esitutkintaviranomaisen yhteis-työn tehostamisesta. Mietinnön kannanotto uudistuksen toteuttamisesta nykyisin henkilövoimavaroin ei ole kuitenkaan perusteltu, koska syyttäjien työmäärä joka tapauksessa uudistuksen johdosta merkittävästi lisääntyy. Uudistuksen yhteydessä on sen vuoksi turvattava syyttäjäviranomaisille tarvittavat lisäresurssit.

	18. Edellä sanotun perusteella:

	- kysymys syyttäjän osallistumisesta esitutkintaan on jatkovalmistelussa otettava uudelleen arvioitavaksi ja tällöin kiinnitettävä erityistä huomiota oikeudenkäynnin kestoon liittyviin kysymyksiin,

	- uudistuksen yhteydessä on syyttäjille annettava lisäresursseja sen turvaamiseksi, että laajoissa ja vaikeissa asioissa syyttäjän osallistuminen esitutkintaan voi osaltaan vähentää  oikeudenkäyntien viipymistä.

Pakkokeinoihin liittyvä muutoksenhaku 

Muutoksenhakukeinot, sääntelyn rationaalisuus ja selkeys

	19. Ehdotetussa pakkokeinolaissa säänneltyihin pakkokeinoihin liittyvät oikeussuojakeinot ovat asian saattaminen tuomioistuimen käsiteltäväksi (esimerkiksi yhteydenpidon rajoittaminen; PKLE 4:5), asian uudelleen käsittely tuomioistuimessa (esimerkiksi vakuustakavarikko; PKLE 6:5) ja muutoksenhaku käräjäoikeuden ratkaisuun. Viimemainittuja ovat valitus (esimerkiksi takavarikko; PKLE 7:22) ja kantelu (esimerkiksi vangitseminen; PKLE 3:19). Tämän lisäksi pakkokeinolaissa on usein kohdin pakkokeinon käyttö asetettu riippuvaksi tuomioistuimen myöntämästä luvasta (esimerkiksi salainen tiedonhankinta).

	20. Esimerkkeinä tiettyä pakkokeinoa koskevasta oikeussuojakokonaisuudesta voidaan esittää seuraavat:

	a) Vangitseminen. Vangitsemisesta päättää tuomioistuin. Vangitsemisen yhteydessä tuomioistuin asettaa määräajan syytteen nostamiselle. Vangitsemisasia on vangitun pyynnöstä otettava tuomion antamiseen asti uudelleen käsiteltäväksi kahden viikon välein (PKLE 3:15). Vangitsemisasiassa annetusta päätöksestä vangittu saa ilman määräaikaa kannella (PKLE 3:19). Kanteluoikeus on vangitsemispäätöksestä, asian uudelleen käsittelyssä tehdystä päätöksestä, vangitsemisen yhteydessä asetetusta syytteen nostamisen määräajasta ja syytteen nostamisen määräajan pidentämispäätöksestä. Kantelua ei ole sidottu määräaikaan.

	b) Takavarikoiminen. Takavarikoimisesta päättää pidättämiseen oikeutettu virkamies. Jos syytettä takavarikon perusteena olevasta rikoksesta ei nosteta neljässä kuukaudessa takavarikoimisesta, takavarikko on kumottava. Tuomioistuin voi pidentää tätä määräaikaa. Vaikka viimemainittuun takavarikon voimassaoloajan pidentämistä koskevaan päätökseen ei saa hakea muutosta (PKLE 7:22.2), takavarikko on sen vaatimuksesta, jota asia koskee, saatettava tuomioistuimen tutkittavaksi (PKLE 7:15). Ehdotetun PKLE 7:15.2:n sanamuodon ja lainkohdassa olevan viittauksen mukaan ennen syytteen käsittelyn alkamista takavarikon voimassa pitämistä koskeva asia on pyynnöstä otettava tuomioistuimessa uudelleen käsiteltäväksi kahden viikon välein. Takavarikkoa koskevasta tuomioistuimen päätöksestä saa valittaa erikseen (PKLE 7:22.1).

	Todisteena käytettävän asiakirjan takavarikoiminen on korvattava sen jäljentämisellä, jos jäljennös on riittävä todistelun luotettavuuden kannalta (PKLE 7:2.1). Myös asiakirjan jäljennöksen säilyttämistä koskeva asia voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi ja se on pyynnöstä otettava uudelleen käsiteltäväksi kahden viikon välein (PKLE 7:15, jonka 2 momentissa viittaus vangitsemisvaatimuksen käsittelyä koskeviin säännöksiin). Asiakirjan jäljennöstä (tarkoitettaneen asiakirjan jäljennöksen säilyttämistä) koskevasta tuomioistuimen päätöksestä saa valittaa erikseen (PKLE 7:22.1). 

	21. Muutoksenhakuun liittyvien kysymysten käsittelemättä jäämisestä käynee esimerkkinä edellä kerrottu takavarikoimiseen liittyvä PKLE 7:15. Mietinnössä ei ole lainkaan perusteltu, minkä vuoksi lainkohdan 2 momentin viittaus PKLE 3 luvun 15 §:n 1 momenttiin eli myös siihen, että vangitsemisasia voidaan ottaa toistuvasti uudelleen käsiteltäväksi, on tarpeellinen myös takavarikon kohdalla ja mitä tällä uudistuksella tavoitellaan.

	22. Yksilön vapautta rajoittavat pakkokeinot vaativat perusoikeuksien toteutumisen kannalta turvakseen tehokkaat oikeussuojakeinot. Sen vuoksi esimerkiksi vangitsemisen kohdalla edellä kerrottu asian uudelleen käsittelyn ja kantelun rinnakkainen käytettävyys on selvyys. Arviointi ei kuitenkaan voine olla sama esimerkiksi asiakirjan jäljennöksen todisteena käytettävyyden kohdalla. Voidaan esimerkiksi ajatella varsin pitkään kestäviä talousrikostutkintoja, jolloin tuomioistuimessa saatettaisiin kahden viikon välein käsitellä rikoksesta epäillyn hallusta kopioitujen asiakirjojen takavarikon voimassa pitämistä - siis ennakointia niiden todisteena käytöstä. Lisäksi jokaisesta käräjäoikeuden ratkaisusta voitaisiin vielä erikseen valittaa hovioikeuteen.

 	23. Edellä esitetty herättääkin kysymyksen, onko ehdotuksessa yksityiskohtaisemman ja kattavamman sääntelyn myötä käytetty olemassa olevia ja tunnettuja instrumentteja sellaisenaan tarkemmin arvioimatta, minkälainen kokonaiskuva järjestelmästä syntyy. Voidaan nimittäin kysyä, onko syytä luoda sellaisia oikeusturvavälineitä, joille ei ole esitettävissä mitään todellista tarvetta, mutta jotka mahdollistavat perusteettoman hyväksikäytön ja siten aiheuttavat tuomioistuimille täysin turhaa työtä. 

	24. Vangitsemisen ja matkustuskiellon kohdalla nyt voimassa olevassa pakkokeinolaissa muutoksenhakukeinona on kantelu. Nimikkeestä huolimatta kyseessä on pakkokeinon materiaalisiin edellytyksiin kohdistuva muutoksenhaku, eikä nimike olekaan lainkäyttäjien keskuudessa aiheuttanut sekaannusta menettelyvirheeseen perustuvaan kanteluun (OK 31:1). Nyt ehdotettavassa PKL:ssa kantelun käyttöalaa laajennetaan. Kantelu tulee alioikeuden ratkaisuun käytettävissä olevaksi oikeussuojakeinoksi vangitsemisen (PKLE 3:19) ja matkustuskiellon (PKLE 5:12) ohella myös syytteen nostamiselle asetettua määräaikaa (PKLE  3:14), yhteydenpidon rajoittamista (PKLE 4 luku) ja erityistä kotietsintää (PKLE 8:17) koskevan päätöksen (PKLE 8:17) sekä salaista tiedonhankintaa koskevan lupa-asian päätöksen (PKLE 10:41 ja 58) kohdalla.

	25. Nyt voimassa olevassa pakkokeinolaissa on vakuustakavarikon ja hukkaamiskiellon sekä takavarikon (poislukien takavarikon voimassaolon pidentäminen) kohdalla muutoksenhakukeinona erikseen valittaminen. Ehdotettavassa pakkokeinolaissa valitusoikeus liittyy vakuustakavarikkoon (PKLE 6:9), takavarikkoon (PKLE  7:22) ja etsinnässä sinetöidyn aineiston takavarikkoon (PKLE 8:12). 
	
	26. Yksityiskohtana voidaan myös todeta, että kanteluiden osalta kerrotuissa lainkohdissa säädettäisiin, että kantelu tulee käsitellä kiireellisenä. Sen sijaan vastaavaa kiireellisyyttä ei ole nimenomaisesti todettu PKLE 6:9:n, 7:22:n ja 8:12:n valitusten kohdalla.

	27. Mietinnössä on tavoitteeksi asetettu sääntelyn selkeyttäminen. Tämä sekä ehdotuksen mukainen oikeussuojakeinojen käytön lisääminen johtaa kysymään, mitkä ovat ne perusteet, joiden vuoksi eri pakkokeinojen käyttöön liittyviin alioikeuden ratkaisuihin on muutoksenhaku järjestettävä erilaisin muutoksenhakukeinoin ja -menettelyin. Koska kyseessä on kokonaisuudistus, kysymys olisi edellyttänyt arviointia. Oikeussuojakeinojen käytettävissä olo on keskeinen tekijä perusoikeuksia rajoittavien pakkokeinojen hyväksyttävyyden kannalta. Siksi myös oikeussuojakeinojen sääntelyn selkeydelle ja rationaalisuudelle tulee asettaa vaatimuksia ottaen huomioon eri pakkokeinojen sisältö ja niiden erilainen puuttuminen eri perusoikeuksiin.

	28. Mietinnössä tältä osin esitetty antaakin kuvan siitä, että oikeussuojakeinojen tarkastelu on jäänyt uudistuksen yhteydessä sivuun. Jatkovalmistelussa on syytä ottaa erikseen tarkasteltavaksi pakkokeinojen käytölle kussakin tilanteessa edellytettävien oikeasuuntaisten ja riittävän tehokkaiden oikeussuojakeinojen vaatimukset siten, että pakkokeinojen käyttöön liittyvä oikeussuojajärjestelmä on selkeä  mutta että se ei toisaalta sisällä tarpeettomia ja näennäisiä oikeusturvaelementtejä.

Muutoksenhakumenettelyä koskeva sääntely

	29. Edellä kerrotusta pakkokeinoihin liittyvän muutoksenhaun kokonaisvaltaisesta tarkastelusta riippumatta pääosin perusteltu oikeussuojakeinojen käyttöalan laajentuminen johtaa myös kysymään, olisiko tarpeen antaa pakkokeinokanteluun liittyviä tarkempia menettelysääntöjä.

	30. Sääntelyn vajavaisuus herättää esimerkiksi seuraavia kysymyksiä:

	a) Pidättämiseen oikeutetulle virkamiehelle ehdotetaan oikeutta kannella päätöksestä, jolla PKLE 2 luvun 11 §:ään perustuva vangitsemisvaatimus on hylätty. Koska uuteen seikkaan perustuva uudelleen pidättäminen ja vangitseminen on myös mahdollinen, kanteluun turvautuminen jäänee harvinaiseksi. Kuitenkin kantelun yhteydessä saatetaan vedota myös uusiin seikkoihin, jolloin tosiasiassa vangitseminen tapahtuisi ensiasteessa hovioikeudessa, eikä epäillyllä olisi kantelumahdollisuutta.

	b) Tavanomainen tilanne on sellainen, jossa käräjäoikeuden tuomiossa edelleen vangittuna pidettäväksi määrätty vastaaja valittaa hovioikeuteen ja samalla kantelee vangitsemispäätöksestä vaatien välitöntä vapaaksi päästämistään. Kantelu käsitellään heti, mutta pääasian osalta pääkäsittely toimitetaan myöhemmin.

	Ensiksikin mietinnön jaksossa “keskeiset ehdotukset” on pakkokeinolakia käsittelevässä osassa väliotsikon “tuomioistuinmenettely vangitsemisasioissa” alla lausuttu, että muutoksenhakua koskeva pykälä (PKL 3:19) koskisi muuta kuin tuomitun vangitsemista (mietinnön s. 251). Vastaavaa lausumaa ei sisälly mietinnön yksityiskohtaisissa perusteluissa mainitun lainkohdan alla esitettyyn (s. 385-386). Perustelulausuma poikkeaa nykyisestä käytännöstä, jonka mukaisesti käräjäoikeuden tuomiossa vangituksi määrätty vastaaja valituksensa yhteydessä tai sitä ennen kantelee vangittuna pitämisestä. Jos mietinnössä tavoitellaan vakiintuneen nykytilan muuttamista, lienee asianmukaista säätää asiasta laissa. Tällainen oikeussuojakeinojen heikennys ei ole perusteltavissa; mikä olisi tällöin tuomiossa vangittuna pidettäväksi määrätyn käytettävissä oleva tehokas oikeussuojakeino? 

	Lakiehdotuksesta ei käy riittävän selkeästi ilmi, miten vastaajan vangitsemisesta voidaan päättää muutoksenhakutuomioistuimessa. Asian tärkeyden vuoksi tämän tulisi ilmetä laista yksiselitteisesti. Ehdotuksen perusteluissa tulisi myös käsitellä erilaisia muutoksenhakutuomioistuimessa esiintyviä vangitsemistilanteita.

	c) Vangitun asiassa hovioikeus pääkäsittelyn päätteeksi lausuu vangittuna pitämisestä. Vaikka tuomio tulee OK 24:17.2:n mukaan antaa 30 päivän kuluessa pääkäsittelyn päättymispäivästä, tuomion antaminen toisinaan viivästyy. Nykyään esiintyy myös useita niin sanottuja mammuttijuttuja, joissa hovioikeuden tuomion antaminen vie useita kuukausia. Vastaava tilanne esiintyy myös käräjäoikeuksien kohdalla pääkäsittelyn toimittamisen ja tuomion antamisen välillä, mutta tällöin vangitulla vastaajalla on aina kantelumahdollisuus hovioikeuteen (PKLE 3:16.2). Mietinnössä ei ole lainkaan arvioitu, tulisiko tällaisia hovioikeuden kansliatuomion antamiseen liittyviä välivaiheita koskien antaa säännöksiä vangitsemisasian mahdollisesta uudelleen käsittelystä. Muutoksenhaun ohjaaminen korkeimpaan oikeuteen ei ole perusteltua, koska vangittuna pitäminen perustuu hovioikeuden pääkäsittelyssä esitettyyn aineistoon, mikä ei ole ennen hovioikeuden tuomion antamista muiden kuin hovioikeuden arvioitavissa. Vaikka tilanteiden lukumäärä ei olisikaan suuri, sääntelemätön tilanne ei ole periaatteellisesti tyydyttävä. 

	31. Asian jatkovalmistelussa on syytä kiinnittää huomiota pakkokeinoja koskevan muutoksenhaun yksityiskohtaisemman sääntelyn tarpeen arviointiin.

Salaiset pakkokeinot (ehdotettu pakkokeinolain 10 luku)

	32. Kuten mietinnössä on todettu, perus- ja ihmisoikeusnäkökulma korostuu salaisten pakkokeinojen ja poliisin salaisen tiedonhankinnan yhteydessä. Viime kädessä epäillyn oikeusturvasta huolehtiminen on tuomioistuimen tehtävänä. Jotta tuomioistuimen viime mainittu rooli ei hämärry, on periaatteellisesti tärkeätä kiinnittää huomiota tuomioistuimen tehtäviin salaisten pakkokeinojen käytössä luvan myöntäjänä.

	33. Nyt voimassa olevan lain mukaan tuomioistuin myöntää luvan telekuunteluun, televalvontaan, matkaviestimien sijaintitiedon hankkimiseen sekä tietyissä tilanteissa tekniseen kuunteluun ja tekniseen katseluun. Mietinnössä ehdotetaan, että tuomioistuin myöntää luvan telekuunteluun, televalvontaan, tukiasematietojen hankkimiseen, eräin osin tekniseen kuunteluun ja tekniseen katseluun, tekniseen seurantaan, tekniseen laitetarkkailuun, peitetoimintaan ja valeostoon. Ehdotus merkitsee siten, että esimerkiksi peitetoiminnan ja valeoston kohdalla tuomioistuin joutuu käsittelemään poliisin operatiiviseen toimintaan liittyviä yksityiskohtaisiakin tietoja.

	34. Peitetoimintaa ja valeostoa koskevat säännökset lisättiin poliisilakiin lailla 19.1.2001/21. Sen eduskuntakäsittelyssä perustuslakivaliokunta kiinnitti lausunnossaan (PeVL 5/1999 vp) huomiota siihen, että peitetoiminnan ja valeostojen käytöstä päätetään ehdotuksen mukaan poliisihallinnon sisällä ja että peitetoiminnan ulkopuolinen kontrolli rajoittuu sisäasiainministeriön vuosittaiseen kertomukseen peitetoiminnasta eduskunnan oikeusasiamiehelle. Valiokunta jatkoi, että toisaalta esimerkiksi tuomioistuinten laajamittaista kytkemistä lupamenettelyin tällaisiin rikosten ennalta estämiseen tähtääviin poliisitoimiin olisi erikseen arvioitava ainakin hallitusmuodon 2 §:n vallanjakosäännösten pohjalta.

	35. Edellä perustuslakivaliokunnan lausunnossa esitetty nostaa esiin kysymyksen siitä, onko perusteltua laajentaa tuomioistuimen tehtäviä tällaiseen erityiseen operatiiviseen poliisitoimintaan liittyvien päätösten muodolliseen hyväksyntään, jolloin tosiasiassa on kuitenkin kysymys luvan myöntämisestä mainittuun toimintaan. Mietinnön yleisperusteluissa on esitetty peitetoiminnan, valeoston ja valvotun läpilaskun osalta eräitä vertailuja muiden maiden lainsäädäntöön. Kansainvälinen vertailu osoittaa näistä pakkokeinoista päättämisen sijoittuvan Euroopan maissa vaihtelevasti joko poliisille, syyttäjälle, tutkintatuomarille tai tuomioistuimelle. Samoin mietinnössä on esitetty asiaan liittyvää Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ratkaisukäytäntöä, jossa EIT ei tosin ole tarkastellut sitä, oliko keinoista päättäminen kansallisessa lainsäädännössä asianmukaisesti järjestetty, vaan sitä, oliko tutkintaviranomaisen menettely asianmukaista näitä keinoja käytettäessä.

	36. Mietinnössä esitetyn perusteella kerrottujen lupa-asioiden saattaminen juuri tuomioistuimen ratkaistavaksi ei liene ainoa vaihtoehto, kun arvioitavana on kysymys siitä, ovatko perusoikeuden rajoittamiseen liittyvät oikeusturvajärjestelyt riittäviä. On selvää, että peitetoiminnan ja valeoston lain mukaisen menettelyn korostaminen ja niiden laillisuuden turvaaminen on ensiarvoisen tärkeätä. Kyseisten pakkokeinojen käyttöä koskevan lupa-
	asian päätöksenteon saattaminen tuomioistuimelle ei kuitenkaan voine tosiasiassa taata tätä laillisuutta ottaen huomioon, että lupapäätös ei käytännössä voine olla kovin yksilöity ja tarkkarajainen. Koska perusoikeusjärjestelmän kannalta sääntelyn tarkkarajaisuus ja pakkokeinon käytön perusteena olevat syyt sinällään hyväksyttävästi mahdollistavat laissa säännellyn, ehdotetun mukaisen puuttumisen perusoikeuteen, voidaan kysyä, mitkä ovat ne perusteet, jotka edellyttävät kyseisten lupa-asioiden siirtämistä tuomioistuimen ratkaistaviksi.

	37. Mietinnössä olisi tullut arvioida asiaa myös tuomioistuintoiminnan rajojen kannalta. Ellei voida vahvoin perustein osoittaa, että pakkokeinon kohteena olevan oikeusturva edellyttää tällaisen hallinnollisen päätöksenteon hyväksymistä tuomioistuimessa, eräänlaista vastuun siirtämistä, voitaneen ehkä paremminkin kysyä, eikö toiminnan vastuullisuutta olisi omiaan korostamaan ratkaisun keskittäminen poliisi- tai syyttäjäorganisaatioon tietylle yksikölle, jolla on myös mahdollisuus arvioida asiaa laajempien tietojen pohjalta.

	38. Tuomio- ja toimeenpanovallan erillisyyden vaatimus edellyttää, että tuomioistuinten käsiteltäväksi ei saa tulla poliisin ja muiden esitutkintaviranomaisten operatiiviseen toimintaan kuuluvia ratkaisuja. Huolestuttavana voidaan pitää sellaista oikeuskehitystä, jossa edellä mainittu raja hämärtyy. Kysymys peitetoiminnan ja valeoston päätöksenteon saattamisesta tuomioistuimen ratkaistavaksi tulee jatkovalmistelussa ottaa käsiteltäväksi laajemmin ja ottaen huomioon edellä kerrottu tuomioistuimen asema sekä tuomio- ja toimeenpanovallan erilläänpito. 

	39. Erityisesti salaisten pakkokeinojen kohdalla yksityiskohtaisempi sääntely voi johtaa rikosasian oikeudenkäynnissä tilanteisiin, joissa pakkokeinoilla saatujen todisteiden hyödynnettävyys tulee tuomioistuimen arvioitavaksi. Myöhemmässä oikeudenkäynnissä voi myös tulla esiin kysymys, mikä merkitys luvalla on arvioitaessa pakkokeinolla hankitun todisteen esittämisen sallittavuutta ja näyttöarvoa rikosasian oikeudenkäynnin yhteydessä. Edellä mainitut seikat liittyvät todistusoikeutemme keskeiseen vapaan todistelun ja vapaan todistusharkinnan periaatteeseen. Tämän kokonaisuuden arviointi ei luonnollisesti ole kuulunut toimikunnan tehtäviin, mutta tuomioistuimen kannalta kysymys voi  johtaa ongelmallisiin tilanteisiin.

Lopuksi 	40. On tärkeää, että tuomioistuimia kuullaan vielä jatkovalmistelun jälkeen ennen esityksen antamista ja että niille varataan riittävästi aikaa perehtyä ehdotuksiin.

	Presidentti			Mikko Könkkölä

	Kansliapäällikkö			Kristina Kahlas-Capodistrias

	Lausunto on valmisteltu työryhmässä, johon ovat kuuluneet hovioikeudenneuvos Maija Nyyssönen, määräaikainen hovioikeudenneuvos Timo Vuojolahti ja viskaali Timo Lahdenperä.