Oikeusministeriö	
Esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan mietintö, komitean mietintö 2009:2	
	
poliisilaitoksen lausunto esitutkintalain, pakkokeinolain ja poliisilain kokonaisuudistukseen	

Yleisenä huomiona toteamme, että mietinnön sisällöstä käy ilmi halu tarkentaa säännöksiä ja lisätä muotomääräyksiä. Esityksen monet rikosten paljastamista ja tutkintaa koskevat muutosesitysten perusteet ja niille asetetut tavoitteet eivät kuitenkaan tule riittävän selkeästi esille.

Voimassaolevan lainsäädännön valmisteluissa aikanaan esitettiin selkeä kuvaus toimintaympäristön muutoksista ja tarpeista antaa esitutkintaa suorittavalle viranomaiselle etenkin vakavan rikollisuuden torjuntaan välineitä. Tällöin perusteltiin mm. sitä, miten salaisten pakkokeinojen ja salaisen tiedonhankinnan toteuttamista ohjaavien säännösten tulee pystyä mahdollistamaan toiminnan tehokkuus ja salassa pysymisen tarpeet. Hallintovaliokunta 17/2000 esitti, että peitetoiminnan ja valeostojen käytöstä päätetään ehdottomasti poliisihallinnon sisällä. Perustuslakivaliokunta puolestaan esitti, että rikosten ennalta estämisessä tuomioistuimille siirrettävä lupamenettely edellyttäisi erillistä arviointia vallanjakosäännösten pohjalta. Tällä hetkellä sisäasianministeriön asetuksessa määritellään poliisin tiedonhankinnan järjestämisestä ja valvonnasta. Mietinnön tavoitteet eivät näytä myöskään toteutuvan asianomistajan oikeusturvaa lisäävältä osin. Erityisen huomion ovat saaneet pakkokeinoihin liittyvien muotomääräysten systematiikka.

Mietinnössä sisältö ja esitettävät säännökset viestivät käsitystä, että rikostorjunta olisi selvien rikosten tutkintaa. Toimintaympäristötodellisuudessa erityisesti suunnitelmalliseen, suuria vahinkoja ja haittoja aiheuttavaan rikolliseen toimintaan tulee kuitenkin voida puuttua ja saada aikaan vaikuttavuutta paljastamalla sitä. Tällöin näytön hankinta ja rikollisen pääoman poissaaminen edellyttävät nopeasti toteutettavia toimintamalleja, taktiikoita ja pakkokeinoja.  Mietinnössä salaisten pakkokeinojen ja salaisen tiedonhankinnan käytölle asetetaan tarpeellisuusvaatimus ja vaatimus erityisestä merkityksestä rikoksen selvittämiselle. Käytännössä tämä erityinen merkitsevyys rikoksen selvittämiselle voidaan usein todeta vasta esitutkinnan edistyttyä. Peitetoiminnan, valeoston ja asuntokuuntelun käyttäminen edellyttäisivät lisäksi välttämättömyyttä rikoksen selvittämiselle. Mietinnön mukaan valeostoa pitäisi pystyä kontrolloimaan niin, ettei se aiheuta rikoksen tekemistä kohteen tai muun toimesta. Poliisi suorittaa rikostorjuntaa vastuullisesti ja pakkokeinojen toteuttaminen ja valvonta on järjestetty korkealle tasolle. Niiden toteuttaminen käytännössä tarkoittaa tavoitteiden mukaista toimintaa toimivilla taktiikoilla ja työturvallisesti. Voidaan kysyä, onko mietinnössä pakkokeinojen käytölle esitetty yhtä aikaa sovellettavaksi vaatimuksia, joita ei käytännössä pystytä tulkitsemaan ja ennakoimaan ja päättäjälle perustelemaan. 
Mietinnössä käytetystä viittaustekniikasta tulisi jatkovalmistelussa luopua. Säännösten luettavuutta tulisi korostaa. Esitutkinta-, pakkokeino- ja poliisilakiin tehdyt muutokset ja viittaussäännökset hankaloittaisivat olennaisesti nyt ehdotetussa muodossa niin poliisin kenttä- kuin tutkintatyötä etenkin, kun lakimuutoksen tavoitteena oli selventää ko. lakeja entisestään. Salaisten pakkokeinojen jako niin poliisilakiin kuin pakkokeinolakiinkin ei tuo kaivattua muutosta vallitsevaan tilanteeseen. Määritelmät tulisi olla yhteisiä ja salaisten pakkokeinojen edellytyksistä tulisi säännellä myös poliisilaissa.

Esitämme, että lainsäädäntötyötä jatketaan poliisin osalta siten, että erillinen monitahoinen valvonta- ja hälytystoiminnan sekä rikostorjunnan ammattilaisten joukko käy perusteellisesti mietinnössä esitetyt säädökset läpi. Tällä pystytään turvaamaan jatkossakin poliisin laadukas ja oikeusvarma toiminta näiden poliisitoiminnan perustan muodostavien lakien pohjalta.

Operatiivisen päätöksenteon siirto poliisilta käräjäoikeudelle

Päätöksenteon siirtyminen tuomioistuimille muidenkin kuin telepakkokeinojen osalta olisi merkittävä muutos. Perusteluja tälle muutokselle ei esityksestä kuitenkaan löydy. Päätös valeostosta ja peitetoiminnasta sekä tietolähdetoiminnasta tulisi tehdä hyvin rajoitetulla henkilömäärällä, jotta toiminnan tavoitteita ei vaaranneta eikä aiheuteta tarpeettomia  työturvallisuusriskejä.

Mietinnössä esitetään valeostoa ja peitetoimintaa koskevien lupien hankkimista Helsingin käräjäoikeudesta. Esityksessä ei ole esitetty kestävää perustelua tälle menettelylle. Säädös aiheuttaisi käytännön tasolla huomattavia ongelmia operoitaessa muualla kuin pääkaupunkiseudulla. Valeostosta ja peitetoiminnasta päättäminen tuomioistuimessa avaisi poliisin tietolähteille ja heidän omaisilleen erilaisia turvallisuusuhkia, jolloin pakkokeinojen toteuttamisesta todennäköisesti luovuttaisiin. 

Pakkokeinolakiehdotuksessa epäillylle ilmoittaminen salaisista pakkokeinoista on viety pidemmälle kuin poliisilaissa, jossa valeostosta, peitetoiminnasta ja tietolähteen ohjatusta käytöstä ei ole velvollisuutta ilmoittaa tiedonhankinnan kohteelle, jos esitutkintaa ei ole aloitettu. Koska kyseiset pakkokeinot ovat esitutkintaa ohjaavia ja suuntaavia keinoja, ei niistä tulisi ilmoittaa kohteelle.  Ne ovat luonteeltaan sellaisia, että hengen ja terveyden vaara on lähes aina olemassa. Viranomaisella on nyt ja olisi mietinnönkin mukaan korkean tason vastuu tietolähteen turvallisuudesta. Tietolähteen henkilöllisyyden julkituleminen vaarantaisi hänen ja läheisten hengen ja turvallisuuden. Tietolähteen ohjattu käyttäminen voi olla hyvinkin lyhytaikaista, mutta täyttää tietolähdetoiminnan tunnusmerkit.  Valeosto- ja peitetoiminnassa koulutettu poliisi jouduttaisiin myös aina siirtämään muihin tehtäviin. Poliisin vaitiolo-oikeus tapauksissa, jossa salaisia pakkokeinoja on käytetty, on perusteltu aikanaan hallintovaliokunnan mietinnössä. Vaitiolo-oikeutta poliisilain nykyisen lain § 44:ssä ei tule heikentää mietinnössä esitetyllä tavalla, vaan säilyttää se ja perustelut entisellään.

Päätöksenteon siirtäminen pois poliisilta tulisi vaikeuttamaan rikosten paljastamista ja selvittämistä. Erityisesti hankaloituisi jatkuvasti kasvava IT-, vakava ja järjestäytynyt rikollisuuden paljastaminen ja tutkinta, joissa käytetään kaikkein voimakkaimpia pakkokeinoja. Mietinnössä esitetyt muutokset heijastuisivat myös kaikkeen muuhunkin poliisin suorittamaan tutkintaan. Ehdotetussa muodossaan esim. lainsäädäntö, joka liittyy kotietsintöihin, takavarikointiin ja jäljentämiseen tulisi aiheuttamaan niin tutkinnallisia kuin resurssiongelmiakin (levytila, pakkokeinojen käsittely käräjäoikeuksissa jne.). Poliisin ja etenkin päällystön aika kuluisi entistä enemmän tuomioistuimissa haettaessa useita erilaisia pakkokeinopäätöksiä. Muutokset aiheuttaisivat todennäköisesti lisäkustannuksia myös erilaisten järjestelmien ja välineiden osalta.  

 Pakkokeinojen pilkkominen mm. käsittelemään jäljennöksiä, joita kotietsinnöissä otetaan poliisin haltuun, tai jakamalla kotietsinnät vielä erityisiin kotietsintöihin, sekä operatiivisen päätösvallan siirtäminen poliisilta käräjäoikeuksille tulisi varmuudella huonontamaan huomattavasti poliisin mahdollisuuksia suoriutua menestyksekkäästi tehtävästään. Esityksen mukaan ilmoituksentekovelvollisuus olisi 12 tunnin kuluttua. Viikonloppu ja vuorokauden ajat asettavat jo omat haasteensa. Muutos nykytilanteeseen, jossa pidättämiseen oikeutettu virkamies pystyy antamaan luvan hyvinkin lyhyessä ajassa, merkitsisi sitä, että esitutkintaprosessi hidastuisi ja sen tehokkuus ja vaikuttavuus vaarantuisi. Lukuisissa päivittäisissä tilanteissa poliisin on pyrittävä välittömästi suorittamaan monenlaisia toimenpiteitä (mm. kotietsintöjä), joilla turvataan rikoksen selvittämistä (mm. sotkemisvaaran uhka) ja sitä kautta turvaamaan myös esim. asianomistajien vaateet (mm. rikoshyödyn poissaanti). 

Säädösten vaativat resursoinnit ja järjestelyt

Mietinnössä esitettyjen muutosten toteuttaminen edellyttäisi resurssien lisäämistä niin poliisissa kuin käräjäoikeudessakin, jotta voitaisiin turvata poliisin operatiiviseen toimintaan tarvitsemat päätökset ja luvat vuorokauden ympäri vuoden jokaisena päivänä. Mietinnössä on lyhennetty useita määräaikoja, joiden kuluessa pidättämiseen oikeutettu virkamies olisi velvoitettu hakemaan luvan käräjäoikeudesta (24 h>12h). Rikollinen toiminta ei kuitenkaan tapahdu pelkästään virka-aikana. Ongelmallisia tilanteita syntysi etenkin ilta- ja viikonloppuaikaan. Esimerkiksi perjantaina tai lauantaina klo 17–18 aikaan tehty poliisin päätös olisi vahvistettava klo 05–06 mennessä. Käytännössä useimmat salaisia pakkokeinoja koskevat päätökset on tehtävä hyvin nopeasti. Huumausainerikosten tutkinnassa lupa on joskus saatava 1-2 tunnin kuluessa. Jos pakkokeinoa ei pystytä käyttämään lupapuutteen vuoksi, saattaa tutkinta viivästyä jopa kuukausia, koska on odotettava, että samanlainen tilanne toistuu, jossa pakkokeinoa voidaan taas käyttää (esim. huumausaineen luovutus toiselle henkilölle). Tällöin esitutkinnan tehokkuus ja vaikuttavuus heikkenee oleellisesti ja tutkinta-ajat pitenevät. 

Ylikorostetut asiat

Mietinnössä kotietsinnät on jaettu yleisiin, erityisiin ja paikkaetsintöihin. Kotietsinnälle asetetaan ”voidaan olettaa löytyvän kynnys”, jota voimassa olevassa laissa ei ole. Poliisin suorittamien kotietsintöjen tarkoitus on tähänkin saakka ollut rikoksen selvittäminen. Poliisilla ei ole turhiin etsintöihin resursseja eikä tarvetta. Erityisestä kotietsinnästä päättäisi tuomioistuin ja samalla se päättäisi etsintäasiamiehestä, joka olisi ensisijaisesti lakimies ja läsnä kotietsinnöissä. Hänen käsityksensä huomionottaminen tarkoittaisi mm. aineiston sinetöimistä. Erityisen kotietsinnän kohteen esimerkkinä esityksessä käytetään lakiasiantoimistoa. Mietinnössä kotietsintä asianomaisiin kohteisiin on saanut tarpeettoman korostuneen merkityksen.

Käytännössä kotietsintöjen toteuttaminen mietinnössä esitettyjen linjausten ja rajausten mukaisesti tekisivät menettelystä raskaan ja aikaa vievän. Oletuksena on, että jatkossa muun muassa kätkentärikollisuuteen puuttuminen vaikeutuisi entisestään. Mainitut muutokset merkitsevät myös joidenkin ammattikuntien erityskohtelua rikosprosessissa, mikä herättää kysymyksiä kansalaisten yhdenvertaisuusperiaatteen toteutumisesta. Etsintäasiamiehen käyttö lisäisi salassapito-ongelmia (esim. ylimääräinen tieto tutkittavasta asiasta, radioliikenteessä esille tulevat asiat jne.). Etsintäasiamiehen läsnäolo kotietsinnällä voi johtaa jääviysongelmiin ja lisätä pakkokeinojen käyttöä. 
Erityisen huomion on saanut esitutkinnassa käytettävä kieli. Voimassa oleva kielilaki säätelee asian tyhjentävästi.

Mietinnössä on korostettu salaisia pakkokeinoja koskevaa muutostarvetta. Tämänhetkinen pakkokeinojen operatiivisen käytön ja laillisuusvalvonta on toteutettu tarkasti. Kaikki salaiset pakkokeinot dokumentoidaan Salpa-järjestelmään ja josta raportit toimitetaan ylemmille laillisuusvalvojille. Rajatut rikokset, joissa voidaan käyttää salaisia pakkokeinoja, muodostavat määrällisesti suhteellisen pienen osan poliisilla tutkittavana olevista rikoksista.

Salaiset pakkokeinot

Epäillyllä on Suomessa käytössään monia oikeussuojakeinoja. Laillisuusvalvonta on monimuotoisesti järjestetty ja asia on mahdollista saattaa ylemmän laillisuusvalvojan tarkasteluun. Mietinnössä esitetään, että epäillylle on ilmoitettava salaisten pakkokeinojen käyttämisestä. Pääosin em. pakkokeinojen kohteena on henkilöitä, jotka ovat ammatti- ja taparikollisia ja jotka ovat toistuvasti syyllistyneet törkeisiin rikoksiin. Suomen kaltaisessa pienessä maassa rikollisessa toiminnassa mukana olevat tuntevat toisensa ja ovat hyvin verkostoituneet, joten tieto edellä mainituista asioista (epäilyt tietolähteistä ja muista salaisista pakkokeinoista) leviävät kattavasti ja nopeasti. On selvää, että tällaisten henkilöiden saadessa tietää pakkokeinoihin liittyviä menettelytapoja ja henkilöllisyyksiä vaarannetaan konkreettisesti tietolähteiden kuin heidän läheistensä henkeä ja terveyttä. Ajankohdalla, jolloin pakkokeinosta ilmoitetaan, ei ole merkitystä henkeä ja terveyttä koskevan uhkan poistumiselle mainituilta henkilöiltä. Kun harkitaan salaisten pakkokeinojen käytöstä ilmoittamista, ei tulisi enää puhua salaisista pakkokeinoista, joiden käytöstä voi lukea myös esitutkintapöytäkirjoista. Telepakkokeinojen käyttämisestä ilmoittaminen paljastaa poliisin käyttävän taktisen keinon, mutta paljastettaessa tietolähde, paljastetaan samalla tiedon taustalla oleva henkilö.

Henkilön tekninen seuranta kuvataan mietinnössä kohdassa pakkokeinolain 10 luvun 20 ja 21 pykälät. Käytännössä tekninen seurantalaite sijoitettaisiin henkilön käyttämään esineeseen (yleisimmin autoon) hänen liikkumisensa seuraamiseksi. Edellytykset on esitetty kuten televalvonnassa. Esityksessä todetaan, että lupa haettaisiin tuomioistuimesta, mikä pakkokeinon luonne huomioonotettuna ei ole järkevä menettelyvaatimus.

Mietinnössä edellytetään useilta salaisilta pakkokeinoilta sitä, että poliisin tiedossa tulisi olla tietty yksilöity henkilö. Käytännössä kuitenkin henkilöiden roolit ja henkilöllisyys selviävät vasta tiedonhankinnan edistyessä. Näin on esimerkiksi tarkkailussa ja muun muassa tilanteessa, jossa asennetaan seurantalaite autoon. Tämän hetken omaisuusrikoksia (omaisuusmurtosarjat) tekevät henkilöt ovat ainakin pääkaupunkiseudulla pääosin ulkomaalaisia, jotka tulevat tänne ja tekevät lyhyessä ajassa lukuisia rikoksia, jotka sarjoittuvat jälkijättöisesti. Rikostutkinnan alussa poliisilla ei ole tiedossa kuin varkausrikos (sakko-2v) ja ajoneuvon rekisterinumero, joka todennäköisesti on ollut epäillyn/epäiltyjen käytössä. Käytännön esimerkit osoittavat, että näiden tietojen pohjalta suoritettu seurantalaiteasennus kyseiseen autoon on menestyksekkäästi auttanut poliisia katkaisemaan rikossarjan alkuunsa. Päällystöön kuuluvan tutkinnanjohtajan tulisi edelleen voida tehdä päätös pikaisista pakkokeinotarpeista kuten esimerkiksi teknisen seurantalaitteen käyttämisestä. 

Salaisten pakkokeinojen osalta esitetään lähiomaisen relatiivisen kuuntelukiellon muuttamista absoluuttiseksi (ao. tieto on hyödyntämiskiellon alaista) samoin kuin takavarikkokieltojen osalta. Muutosesitys suojaisi esitetyssä muodossa tehokkaasti esim. vakavaan rikollisuuteen syyllistyvän henkilön aviopuolisoa ja läheisiä, jotka käytännössä usein, kuten huumausainerikoksissa, ovat rikoskumppaneita. Monesti esim. törkeän huumausainerikoskokonaisuuden tutkinnan yhteydessä kuuntelua vasta pidempään suoritettaessa selviää, että myös aviopuolisoa on epäiltävä. 

Edellä mainitut ja useat muut mietinnössä esitetyt muutokset vallitseviin lakeihin edellyttävät perusteellisempaa selvitystä ja jatkovalmistelua siitä, miten ne tulisivat käytännön toiminnassa toimimaan ja edistäisivät tehokasta rikostorjuntaa. Kysymys on tärkeistä välineistä, joista on jo olemassa kokemustietoa ja joita on voitu menestyksellisesti käyttää. Mietinnössä mainitut useat muutosehdotukset tulisivat hyvin todennäköisesti huolestuttavasti vaarantamaan lainvalvontaviranomaisen tehokasta ja laadukasta työtä yhteiskuntajärjestyksen ylläpidossa.

Tutkinnan yleisjohto

Mietinnön esitutkintalain 2 §:ssä on esitetty ”yleistutkinnanjohtaja” henkilöä. Mietinnössä on kuitenkin ilmeisesti tarkoitettu tutkinnan yleisjohtoa. Viimeaikainen poliisin johtamisjärjestelmän kehitys on johtanut neliportaisen (hallinnollinen johto, yleisjohto, tutkinnanjohto, ryhmänjohto) johtamisrakenteen käyttöönottoon myös rikostorjunnassa. Perinteisessä esitutkintaprosessissa laajojen rikoskokonaisuuksien johtaminen on jäänyt tutkinnanjohtajan vastuulle. Hänen on tullut varmistaa mm. resurssien kattava käyttö ja viranomaisyhteistoiminnan johtaminen. Toimiva johtamisrakenne edellyttää tutkinnan yleisjohtoa, jonka tehtävänä on rikostorjunnan ja esitutkinnan strateginen johtaminen ja toiminnan linjaaminen, toimintasuunnitelmien hyväksyminen sekä käytettävissä olevien resurssien kokonaisvaltaisen käytön varmistaminen. 

Rikostorjunnan yksikönjohtaja
Rikosylikomisario		Timo Nyyssönen

Alueellisen rikostorjunnan
tulosalueen johtaja
Rikosylikomisario		Olli Koski