Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

PYYDETTY LAUSUNTO ESITUTKINTA- JA PAKKOKEINOTOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ

YLEISTÄ

Lausuntoa virastossamme valmisteltaessa käytettävänä on ollut Valtakunnansyyttäjänviraston asiaa koskeva lausuntoluonnos sen 18.8.2009 olleessa muodossaan. Virasto yhtyy sanotussa lausuntoluonnoksessa esitettyyn kaikilta osin. 

Tämän lisäksi virasto esittää seuraavat omat pykäläkohtaiset huomionsa esitutkintalain ja pakkokeinolain osalta. Poliisilain osalta erillisiä huomioita ei esitetä.

ESITUTKINTALAKI

3 luku

4 § Asianomistajarikoksen esitutkinnan toimittaminen 

Pykälässä puhutaan asianomistajan tekemästä rangaistusvaatimuksesta. Termiä sinänsä käytettäneen vakiintuneesti rikos(prosessi)oikeudellisessa puhekielessä. Muualla lainsäädännössä käytetään kuitenkin eri termejä. Oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain (ROL) 1 luvussa puhutaan asianomistajan syyttämispyynnöstä. Rikoslain (RL) useissa luvuissa erillisen "Syyteoikeus"-säännöksen kohdalla puolestaan käytetään säännönmukaisesti ilmausta "ellei asianomistaja ilmoita rikosta syytteeseen pantavaksi".

Nykyisessä syyteoikeusjärjestelmässä ROL:ssa ja RL:ssa valittu terminologia vastaa huomattavasti paremmin asian todellista luonnetta kuin termi "asianomistajan rangaistusvaatimus". Esitutkintalaissa ei tämän vuoksi eikä muutoinkaan tulisi käyttää muusta lainsäädännöstä näin huomattavasti kielellisesti eroavaa termiä.

10 § Esitutkinnan rajoittaminen

Vuoden 2006 uudistuksessa valittu säännöksen kirjoittamistapa ei ollut onnistunut, kun ns. kustannusperuste ja prosessuaalinen peruste esitetään samassa lauseessa. Tämä aiheuttaa vaikeuksia jo päätöksissä ilmoitettavien lainkohtien ilmoittamisessa, kun on viitattava "lauseen alkuosaan" tai "lauseen loppuosaan". Kustannusperuste ja prosessuaalinen peruste eroavat siinä määrin toisistaan, että ne pitäisi esittää eri momenteissa ja pykälä tulisi tältä osin muotoilla uudestaan.

Oikeuskäytännössä lienee myös esiintynyt ongelmia esitutkinnan uudelleen käynnistämisen päättäjästä. Tätä ei näytä esityksessä pyrittävän selkeyttämään lain tasolla, vaan ainoastaan perusteluissa viitataan asian kuuluvan esitutkintayhteistyön piiriin ja olevan viime kädessä syyttäjän päätettävissä. Olisi kuitenkin harkittava selkeää toimivaltasäännöstä uudelleen käynnistämisen osalta. Koska esitutkinnan rajoittaminen on tehty syyttäjän päätöksellä, voisi olla perusteltua, että sen uudelleen käynnistäminen edellyttäisi myös syyttäjän päätöstä.

4 luku

6 § Hienotunteisuusperiaate

Pykälässä velvoitettaisiin hienotunteisuuteen kaikissa tilanteissa liittämättä itse lakitekstiin mitään selventäviä määreitä. Hienotunteisuus käsitteenä ei ole välttämättä selkeärajainen, ja toisaalta ilmeisenä vaarana näin yksioikoisessa sanamuodossa ovat perusteettomat kantelut ja jopa rikosilmoitukset, kun asianosaiset väittävät hienotunteisuusperiaatetta rikotun.

Olisi harkittava, pitäisikö pykälään lisätä jokin lisämääritys, kuten "asian laatu huomioiden" tms.

8 § Edunvalvojan määrääminen lapselle

Pykälän sanamuodon mukaisesti haettaisiin edunvalvojaa vain esitutkintaa varten. Esitutkinta harvoin on kuitenkaan itsetarkoitus, vaan osa rikosoikeudenkäyntiä. Pykälän sanamuotoa olisi harkittava täydennettäväksi niin, että esitutkinnan aikana haettaisiin edunvalvoja paitsi esitutkintaa myös mahdollista tulevaa oikeudenkäyntiä varten.

9 § Henkilön aseman selvittäminen

Pykälän 2 momentissa ei mitenkään selvitetä, mitkä ovat kuultavan oikeudet ja velvollisuudet. Asia ei selviä myöskään 2 luvusta, jossa "kuultavaa" ei edes mainita esitutkintaan osallisena. Säännöksiä tulisi tältä osin täydentää.

10 § Oikeus käyttää avustajaa esitutkinnassa

Pykälän 2 momentissa viitattaessa ROL:n 2 luvun 1 § 3 momenttiin käytetään termiä avustaja, vaikka viitatussa lainkohdassa puhutaan ainoastaan puolustajasta. Termit tulisi yhtenäistää.

7 luku

1 § Kuulusteltavan läsnäolo

Pykälän 2 momentissa harkintavalta on jätetty tutkijalle. Syyteharkinnassa esiintyy kuitenkin jatkuvasti tapauksia, joissa tätä harkintaa ei ole asianmukaisesti käytetty. Käytännössä tämä tarkoittaa puhelimitse tai muulla tiedonsiirtovälineellä tehtyjen kuulustelujen ulottamista tilanteisiin, joihin sanotut keinot eivät sovi. Momentin tarkoittama harkintavalta tulisi rajata koskemaan tutkinnanjohtajaa.

8 luku

5 § Säännösten soveltaminen muuhun tunnistukseen

Pykälällä halutaan ilmeisesti ulottaa kaikkea ryhmätunnistuksesta säädettyä koskemaan soveltuvin osin myös valokuva- ja muuta kuvatallennetunnistamista. Viittaustekniikka on kuitenkin puutteellinen, kun viittauksen kohteena on ainoastaan luvun 2 §, jossa säädetään vain osa ryhmätunnistuksen menettelytavoista. Olisikin aiheellista muuttaa viittaamistapaa koskemaan ainakin luvun 1-3 §:ää.

9 luku

5 § Ääni- ja kuvatallenteen tarkastaminen

Pykälän mukaan olisi kuulusteltavalle kaikissa tilanteissa varattava tilaisuus kuunnella ja katsella äänitys ja tehdä kertomukseensa tarpeelliset korjaukset ja lisäykset.

Käytännössä menetelmää käytetään useimmiten lasten kuulusteluissa. Suurin osa näin kuultavista lapsista on sellaisella kehitystasolla, ettei pykälän tarkoittamaa menetelmää ole mielekästä käyttää. Tilanne voi pienen lapsen kohdalla olla jopa sellainen, ettei menetelmää lapsen etu huomioiden edes voida käyttää. Voi olla kyseenalaista esittää esimerkiksi kolmevuotiaalle epäillyn seksuaalisen hyväksikäytön uhrille tämän tallennettua kertomusta; joka tapauksessa tällainen esittäminen on tarkoituksetonta säännöksen tavoitteiden eli kertomuksen korjaamisen ja lisäyksien tekemisen kannalta.

Pykälän sanamuotoa tulisi muuttaa niin, että tilaisuus kuuntelemiseen ja katselemiseen varattaisiin ainoastaan niissä tapauksissa, joissa kuultavan voidaan olettaa ymmärtävän, minkä vuoksi tällainen tilaisuus hänelle varataan.

11 luku

9 § Ilmoitukset asianomistajalle

1 momentin 2) osalta sanan "rangaistusvaatimuksen" osalta viitataan aiemmin 3 luvun 4 § alla esitettyyn.

PAKKOKEINOLAKI

2 luku

5 § Pidättämisen (ja vangitsemisen) edellytykset

1 momentin 1 kohdassa säädettäisiin voimassa olevan lain tavoin, että epäilty voidaan ilman lisäedellytyksiä pidättää (ja vangita), jos rikoksesta ei ole säädetty lievempää rangaistusta kuin kaksi vuotta vankeutta.

Perusteluissa on korostettu sitä, että rikosnimike olisi sovitettava mahdollisimman tarkoin epäiltyyn tekoon (vertailu esim. tapon yrityksen ja törkeän pahoinpitelyn välillä). Ilmeisesti on haluttu korostaa sitä, ettei tutkinnan alkuvaiheessa saisi vähimmässäkään määrin keinotekoisesti käyttää sellaisia rikosnimikkeitä, jotka mahdollistavat "helpomman" vangitsemisen.

Sen sijaan ei ole lainkaan pohdittu sitä, onko valittu sääntelytapa oikea tai ainakaan ainoa oikea. Se ei nimittäin huomioi
- rangaistusmaksimeja
- eri rikostyypeistä tuomittavia konkreettisia rangaistuksia.

Olisikin harkittava sääntelyä, jossa vangitsemisen edellytys kytkettäisiin maksimi-, ei minimirangaistukseen. Tällöin edellytykseksi voitaisiin asettaa kahden vuoden minimirangaistuksen sijasta esimerkiksi enemmän kuin kuuden vuoden maksimirangaistus. Tämä lisäisi säännöksen soveltamisalaan sellaiset usein sovellettavat tunnusmerkistöt kuin törkeä lapsen seksuaalinen hyväksikäyttö (RL 20:7), törkeä pahoinpitely (RL 21:6) ja törkeä huumausainerikos (RL 50:2). Näistä kaikista tuomitaan säännönmukaisesti yli kahden vuoden rangaistuksia, toisinaan jopa lähellä kymmenen vuoden maksimia olevia rangaistuksia.

Lisäksi soveltamisalan piiriin tulisivat sellaiset harvemmin sovellettavat tunnusmerkistöt kuin Suomen itsemääräämisoikeuden vaarantaminen (RL 12:1), sotaan yllyttäminen (RL12:2), maanpetos (RL 12:3), vakoilu (RL 12:5), valtiopetos (RL 13:1), panttivangin ottaminen (RL 25:4), terroristisessa tarkoituksessa tehty kemiallisen aseen kiellon rikkominen, biologisen aseen kiellon rikkominen tai tahallisen törkeän ympäristön turmeleminen (RL 34a:1,4), terroristiryhmän toiminnan edistäminen (RL 34a:4), terrorismin rahoittaminen (RL 34a:5) ja vaarallinen sotilasrikos (RL 45:23).

Terrorismirikoksia lukuun ottamatta kaikkien soveltamisalaan tulevien uusien tunnusmerkistöjen rangaistusasteikko olisi 1-10 vuotta vankeutta.

Lakiin ollaan nyt ottamassa oikeuskäytäntö vahvistaen nimenomainen säännös siitä, ettei rangaistusasteikon lievennys vaikuta pakkokeinojen käyttämisedellytyksiin (12 luku 3 §). Esimerkiksi rajanvedossa törkeän pahoinpitelyn ja tapon yrityksen välillä tämä tarkoittaa sitä, että vaikka tapon yrityksestä epäilty voidaan minirangaistussäännöksen perusteella ilman lisäedellytyksiä vangita, täytyy rangaistus mitata asteikolla 14 vrk - 9 v, kun taas törkeässä pahoinpitelyssä rangaistus mitataan asteikolla 1-10 v.

Keskivartaloon kohdistunut puukotus on erittäin vakava teko, katsoipa viime kädessä korkein oikeus sen törkeäksi pahoinpitelyksi tai tapon yritykseksi. Tällaisesta teosta epäilty pitäisi voida kaikissa tapauksissa samoin edellytyksin vangita riippumatta tekoon sovellettavasta, joka tapauksessa ankaran maksimirangaistuksen sisältävästä tunnusmerkistöstä.

Asiat, joissa epäilty on vangittuna, on käsiteltävä nopeasti ja menevät käytännössä kaikkien muiden juttujen edelle aiheuttaen siten tiettyä lisäpainetta muutenkin resurssiensa rajoilla painiskeleville esitutkinta- ja syyttäjäviranomaisille. Käräjäoikeus ei omasta aloitteestaan voi vangita ketään, ja sillä on joka tapauksessa yksittäistapauksessa yksinomainen päätäntävalta määrätä vangitsemisesta. Täten ei olisi todennäköistä, että vangitsemisvaatimukset ja vangitsemispäätökset merkittävästi lisääntyisivät, vaikka edellytys sidottaisiinkin rangaistusmaksimiin. Näin kuitenkin mahdollistettaisiin rikoksesta todellisuudessa seuraavan rangaistuksen parempi huomioiminen vangitsemisesta päätettäessä.

14 § Uudelleen vangitsemisen

Pykälän sanamuoto jättää avoimeksi tilanteen, jossa uudelleen vangitsemisessa seikka on kyllä aiemmin ollut vangitsemisvaatimuksen esittäjän, muttei vangitsemisesta päättävän eli tuomioistuimen tiedossa, eikä tätä aiempaa tietoisuutta tuoda tuomioistuimen tietoon uudessa käsittelyssä. Pykällä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi pykälän sanamuotoa tulisi tarkistaa niin, että se estäisi jo vangitsemisvaatimuksen esittämisen pykälässä tarkoitetussa tilanteessa.

3 luku

6 § Vangitsemisvaatimuksen käsitteleminen

1 momentissa säilytetään sääntely siitä, että vangitsemisvaatimuksen tekijä tai hänen määräämänsä virkamiehen on oltava läsnä vangitsemisvaatimuksen käsittelemisessä.

Sääntely on epäonnistunut. Vangitsemisvaatimuksen esittäminen ja käsittelyssä esiintyminen on aina virkatoimintaa, jonka edellytyksenä on asiaan perehtyminen riippumatta siitä, missä vaiheessa virkamies on tehtävän hoitaakseen saanut. Esityksen perustelut eivät tältä osin ole vakuuttavat.

Toimivaltaa ei pitäisi muutoinkaan säätää henkilöön, vaan virka-asemaan liittyväksi. Valittu sääntely on jotenkin ymmärrettävissä ainoastaan tilanteessa, jossa tutkinnanjohtaja esimerkiksi oman kiireensä vuoksi joutuu laittamaan alaisensa vangitsemiskäsittelyyn.

Sen sijaan sääntely ei sellaisenaan sovellu siihen tilanteeseen, jossa vaatimuksen esittäjä kuolee, sairastuu tai muutoin tulee kykenemättömäksi hoitamaan virkatehtäviään ehtimättä määrätä ketään sijaansa vaatimuksen käsittelyyn.

Virallisen syyttäjän tekemän vangitsemisvaatimuksen käsittelyyn säännöstö ei sovellu varmuudella muissa kuin niissä tilanteissa, joissa vaatimuksen esittäjä on valtakunnansyyttäjä tai apulaisvaltakunnansyyttäjä, jotka ovat syyttäjälaitoksen ainoita varsinaisia esimiehiä ja voivat määrätä juttuja alaistensa syyttäjien hoidettavaksi. Johtavalla kihlakunnansyyttäjällä saatettaisiin katsoa olevan määräysvalta määrätä kihlakunnansyyttäjä esiintymään vangitsemiskäsittelyssä puolestaan. Sen sijaan on poissuljettua, että kihlakunnansyyttäjä "määräisi" toista kihlakunnansyyttäjää sijaansa.

Säätämässä ollaan kaikkia vangitsemistilanteita koskevaa yleissäännöstä, mikä pitää ehdottomasti huomioida säännöksen sanamuodossa.

14 § Määräajan asettaminen syytteen nostamista varten

Ehdotettu 14 § 2 momentti jättää täysin avoimeksi sen, mikä tuomioistuin päättää määräajan jatkamisesta. Muutoinhan vangitsemisasioille ehdotetaan vaihtoehtoisia foorumeita ajalle ennen syytteen nostamista. Momenttia olisi selkeytettävä esimerkiksi siten, että määräajan pidentämisestä päättäisi aina syytteen käsittelevä tuomioistuin riippumatta siitä, onko se alun perin määrännyt määräaikaa.

17 § Vangitun päästäminen vapaaksi

Ehdotettu 2 momentin sanamuoto määrää vangitun päästettäväksi vapaaksi myös siinä tilanteessa, että käräjäoikeus ei ole määräajassa tehnyt mitään päätöstä syyttäjän jatkoaikahakemukseen, toisin sanoen käräjäoikeus on laiminlyönyt 14 § 2 momentissa säädetyn velvollisuutensa ratkaista asia ennen syytteen nostamiselle varatun määräajan umpeutumista. 

Ehdotetusta 2 luvun 14 §:stä seuraisi, ettei tällä perusteella vapautettua, esimerkiksi murhasta epäiltyä ja sittemmin elinkaudeksi vankeuteen tuomittavaa vaarallista väkivaltarikollista mahdollisesti voitaisi vangita uudelleen kuin vasta tuomiossa. Mikäli tätä lopputulosta on osaltaan tavoiteltu, ei asiaan ole huomauttamista. Muussa tapauksessa momentin sisältöä olisi harkittava uudelleen.

19 § Muutoksenhaku

Oikeuskäytännössä on ilmennyt tapauksia, joissa käräjäoikeus on (perusteettomastikin) vangitsemisasian uudelleen käsittelyssä lyhentänyt kertaalleen jo asetettua määräaikaa. Ehdotetun 19 § mukaan vangittu saisi jatkossa kannella erikseen määräajasta, jolloin sen lyhentämisestä päättäisi ylempi oikeusaste. Tämän vuoksi ainakin perusteluissa tulisi korostaa, ettei alioikeudella ole toimivaltaa lyhentää kertaalleen asetettua määräaikaa riippumatta siitä, onko määräajan asettanut syytteen käsittelevä tai jokin muu tuomioistuin. Mikäli tällainen oikeus toisaalta halutaan alioikeudella säilyttää, pitäisi siitä säätää erikseen.  

6 luku

7 § Vakuustakavarikosta päättäminen pääasiaa ratkaistaessa

Perusteluissa ei ole pohdittu sitä, olisiko ollut perusteltua säätää 3 momentti ehdottomaan muotoon siten, että vakuustakavarikko pysyy aina voimassa momentissa mainittujen vaatimusten hylkäämisestä huolimatta, kunnes hylkäämispäätös saa lainvoiman. Tällainen säädös täydennettynä muutoksenhakutuomioistuimelle säädettävällä mahdollisuudella määrätä asiasta toisin poistaisi paremmin niitä nykykäytäntöön liittyviä epäkohtia ja -varmuuksia, joihin perusteluissa viitataan.

9 § Muutoksenhaku

Tältä osin viitataan soveltuvin osin edellä 7 § kohdalla lausuttuun.

7 luku

13 § Takavarikon kohteen säilyttäminen

3 momentista on poistettu voimassaolevassa laissa oleva sana "heti", joka viittaa välittömästi esineen haltuunoton/takavarikoinnin jälkeiseen aikaan. Ehdotettu sanamuoto antaisi ainoastaan momentissa säädetyille virkamiehille oikeuden tehdä momentissa mainittu päätös periaatteessa milloin tahansa, esimerkiksi tilanteessa, jossa pitkäkestoisen esitutkinnan aikana omaisuuden hoitokustannukset uhkaavatkin nousta ennakoitua paljon suuremmiksi.

Säännöksen sanamuotoa ja sisältöä tulisi harkita muutettavaksi ainakin siten, että asian siirryttyä syyteharkintaan päätöksen tekisi syyttäjä tai syyttäjää olisi ainakin kuultava ennen päätöksen tekemistä. Vaihtoehtoisesti sana "heti" olisi säilytettävä sanamuodossa, jolloin ehdotettu toimivalta kytkeytyisi selkeästi vain takavarikoinnin alkuhetkiin.

24 § Takavarikoimisen sijasta suoritettava toimenpide
ROL 1 luvun 7 tai 8 §:n taikka muun vastaavan lainkohdan nojalla syyttämättä jätetty voi saman luvun 10 § mukaan saattaa syyllisyyskysymyksen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Mikäli tuomioistuin arvioi syyllisyyskysymyksen toisin kuin syyttäjä, saattaa myös peruste menettämisseuraamukselle jäädä puuttumaan. 

Tämän vuoksi olisi harkittava 2 momentin täydentämistä siten, että syyttäjän päätös 1 momentin mukaisesta toimenpiteestä saataisiin panna täytäntöön vasta kun ROL 1 luvun 10 §:ssä säädetty määräaika 30 päivää päätöksen tiedoksi saannista on kulunut.

	Johtava kihlakunnansyyttäjä	Martti Porvali

	Kihlakunnansyyttäjä	Mikko Jaatinen