ESPOON KÄRÄJÄOIKEUS		LAUSUNTO
Vitikka 1				1.10.2009
02630 Espoo

Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Viite:
Lausuntopyyntö 27.5.2009 OM 15/021/2006 OM044:00/2006

Asia
Espoon käräjäoikeuden lausunto Esitutkintalain, pakkokeinolain ja poliisilain kokonaisuudistusta koskevasta Esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan komiteamietinnöstä 2009:2

1. Yleistä

Mietintö on varsin laaja ja tämän vuoksi käräjäoikeuden lausunnossa on keskitytty niihin kysymyksiin, jotka käräjäoikeustyön kannalta ovat olennaisimpia. Käräjäoikeuden lausunto koskee siten pääosin pakkokeinolain osuutta. Näin ollen käräjäoikeus on tietoisesti jättänyt ottamatta kantaa sellaisiin julkisuudessakin olleisiin kysymyksiin, jotka ovat luonteeltaan lähinnä oikeuspoliittisia.

Käräjäoikeus haluaa lisäksi kiinnittää huomiota siihen, että pakkokeinolain soveltaminen tapahtuu useimmiten tilanteessa, jossa ratkaisut joudutaan tekemään nopealla aikataululla. Tämän vuoksi olisi toivottavaa, että etenkin menettelytapoja koskevat säännökset olisi selkeästi kirjattu lakiin siten, että niiden soveltaminen ei vaadi perustelujen läpikäymistä. 

Käräjäoikeus on kiinnittänyt huomiota siihen, että eriävistä mielipiteistä on havaittavissa, että useat toimikunnan jäsenet ovat kokeneet, että laadukasta lopputulosta varten ei aika ole ollut riittävä. Toimikunnan jäsenten lausumista on pääteltävissä, että lisäselvitysten tekeminen ja uudelleenpohtiminen on tarpeen useamman kohdan osalta. Toivottavaa olisi, että eri oikeusviranomaisten käytännön työn kannalta tärkeä kokonaisuus voitaisiin tehdä huolellisesti ja aikaa säästämättä. Espoon käräjäoikeuden näkemyksen mukaan jatkovalmisteluun tulisikin varata riittävästi aikaa.

Käräjäoikeus suhtautuu sinänsä myönteisesti esitutkinta-, pakkokeino- ja poliisilain uudistamiseen ja tarkistamiseen.
2. Pakkokeinolaista

Vangitsemisesta

2.1. Tuomitun vangitsemisen edellytykset (2:12 §)

Ehdotuksen mukaan rikoksesta tuomitun vangitseminen tai vangittuna pitäminen edellyttäisi virallisen syyttäjän tai asianomistajan vaatimusta. Ehdotusta on perusteltu akkusatoriseen prosessiin viitaten. 

Käräjäoikeudella on mahdollisuus tuomita vankeutta kenenkään sitä vaatimatta.  Vastaajan oikeusturva taataan näissä tilanteissa kuulemisperiaatetta noudattamalla. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan rikoksesta tuomitun vangitseminen tai vangittuna pitäminen voidaan nähdä osana rangaistuksen määräämistä, ainakin kysymys on tuomioistuimen määräämän rangaistuksen täytäntöönpanon turvaamisesta, mikä kuuluu viime kädessä käräjäoikeudelle. Myös tältä osin vastaajan oikeusturva on taattavissa tuomalla vangitsemiskysymys keskusteltavaksi ennen päätöksentekoa. Syyttäjien käytäntö vangitsemisvaatimusten osalta saattaa lisäksi vaihdella, minkä vuoksi käräjäoikeudella tulee olla mahdollisuus määrätä asiasta itsenäisesti ilman syyttäjän tai asianomistajan vaatimusta. Käräjäoikeus ei siten näe tarvetta voimassa olevan pakkokeinolain 1 luvun 26 §:n muuttamiselle tältä osin. 

2.2.  Oikeuspaikka  (3:1 §)

Käytännössä saattaa esiintyä laajojen poliisipiirien johdosta tilanteita, joissa poliisipiirin rajat muodostavat alueen, joka kuuluu useamman hovioikeuspiiriin alueeseen. Erityisesti poliisien, mutta myös käräjäoikeuksien työn helpottamiseksi laaja forum -säännös on paikallaan. Pakkokeinoasioissa määräajat ovat yleensä lyhyitä, mikä myös puoltaa joustavaa oikeuspaikkasäännöstä. Myös päivystystä koskevan sääntelyn osalta tulisi  forum -säännöksen olla yhtä joustava. 

2.3.  Vangitsemisvaatimuksen tekijä  (3:2 §)

Säännös vastaa voimassa olevaa pakkokeinolain 1 luvun 10 §:ää sillä lisäyksellä, että myös rangaistusta vaatineelle asianomistajalle on annettu oikeus vaatia tuomitun vangitsemista.

Sinänsä on luonnollista, että esitutkintavaiheessa tuomioistuimella ei ole omasta aloitteestaan oikeutta määrätä ketään vangittavaksi. Käräjäoikeus saattaa sen sijaan harkittavaksi olisiko tuomioistuimille kuitenkin syytä antaa mahdollisuus itsenäisesti määrätä vireillä olevassa asiassa oikeudenkäyntiä karttavan vastaajan vangitsemisesta prosessin turvaamiseksi. 

Jos rikosasian vastaaja jää saapumatta sakon uhalla haastettuna oikeuteen, tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 8 luvun 5 §:n perusteella vastaajan tuotavaksi oikeudenkäyntiin. Oikeudenkäymiskaaren 12 luvun 33 §:n perusteella vapaudenmenetys saa 
kestää enintään viisi vuorokautta. Tuo aika voi olla liian lyhyt pääkäsittelyn järjestämiseksi, koska vastaajan kiinniottaminen voi osua viikonloppuun, jolloin tuomioistuin ei voi aloittaa pääkäsittelyn järjestämistä ja muita oikeudenkäynnin asianosaisia voi olla erittäin suuri määrä. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan tuomioistuimelle pitää antaa riittävät keinot käräjäoikeudessa vireillä olevan oikeudenkäyntimenettelyn toteutumisen turvaamiseksi ja juttujen viipymisen ehkäisemiseksi.

2.4.  Vangitsemisvaatimuksen käsitteleminen  (3: 6 § 2  ja 3: 15 § 3)

Pykälien sanamuodoissa on lähdetty siitä, että vangittavaksi vaadittu voi olla videoyhteyden päässä. Henkilökohtainen läsnäolo on rinnastettu videoyhteyden avulla tapahtuvaan menettelyyn. Käräjäoikeuden mukaan estettä ei pitäisi olla sille, että kuuleminen voitaisiin toteuttaa samoin myös muiden menettelyssä osallisten osalta.  Käytännössä kysymykseen tulevat vaatimuksen esittäjä eli poliisi tai syyttäjä, vangittavaksi vaaditun avustaja sekä tulkki. 

2.5.  Syytteen nostamisen määräaika  (3: 14 §)

Ehdotuksessa määräajalle ei ole asetettu enimmäispituutta kuten matkustuskiellolle, jota voidaan pitää lievempänä pakkokeinona. Käräjäoikeus saattaa harkittavaksi olisiko syytä säätää käräjäoikeudelle mahdollisuus lyhentää asetettua määräaikaa, jos olosuhteet ovat muuttuneet. Nykykäytännössä nämä tilanteet on pyritty hoitamaan siten, että tutkinnanjohtajalle korostetaan tavoitetta saattaa asia heti esitutkinnan valmistuttua syyttäjälle syyteharkintaa varten.

2.6.  Vangittuna pitämisestä kansliatuomiota annettaessa  (3:16 §)

Pykälän sisältö on ehdotuksessa ennallaan. Lainkohdan soveltamista selkeyttäisi kuitenkin se, että siinä säädettäisiin, millä edellytyksillä vastaaja voidaan vangita tai pitää vangittuna silloin, kun asiaa ei ratkaista heti pääkäsittelyn päättyessä, vaan asiassa annetaan kansliatuomio. Myös lakitekstiin voitaisiin lisätä mietinnön yksityiskohtaisista perusteluista ilmenevä viittaus 2 luvun 11 pykälään. 

2.7.  Vangitun päästäminen vapaaksi  (3: 17 §)

Vangitun vapaaksi päästäminen edellyttäisi ehdotuksen mukaan edelleen tuomioistuimen päätöstä. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan vapaaksi päästäminen on kuitenkin luonteeltaan sellainen toimi, jonka voisi tehdä pidättämiseen oikeutettu virkamies siitä huolimatta, että vangitsemisesta on päättänyt tuomioistuin. Tätä näkemystä puoltaa muun muassa se, ettei tuomioistuimella käytännössä ole muuta mahdollisuutta kuin päästää vangittu vapaaksi, jos pidättämiseen oikeutettu virkamies sitä esittää. Vangitsemisasiassa kuten vapaaksi päästämistä koskevassa asiassa mahdollisesti odotettavissa olevan oikeudenkäynnin asianomistajalla ei ole puhevaltaa. Vangittuna pidetty on lisäksi päästettävä vapaaksi heti, jos edellytyksiä vangittuna pitämiselle ei enää ole. Tältäkin osin paras tieto on pidättämiseen oikeutetulla virkamiehellä. Vapauttaminen tapahtuisi joka tapauksessa, ja erityisesti ottaen huomioon arki-illat ja viikonlopun päivystykset, nopeammin, jos sen voisi tehdä pidättämiseen oikeutettu virkamies ilman tuomioistuimelle tehtävää vaatimusta. Vapauttamisesta pitäisi kuitenkin tehdä ilmoitus käräjäoikeudelle.

2.8.  Muutoksenhaku vangitsemispäätöksestä  (3: 19 §)

Lähtökohtaisesti vangitsemisvaatimuksen tekijälle annettava mahdollisuus kannella päätöksestä, jolla vangitsemista koskeva vaatimus on hylätty on kannatettava. Asiassa on harkittava tulisiko kantelumahdollisuus antaa myös niiden tilanteiden osalta, jolloin tuomioistuin vangitsemisen uudelleen käsittelyn yhteydessä päästää vangitun vapaaksi vastoin kuultavana olevan poliisin tai syyttäjän vastustamista. Ylemmän oikeusasteen näkemys vangitsemisen tai vangittuna pitämisen edellytyksistä saattaa olla oikeuskäytäntöä ohjaava ja siten hyödyllinen.

Yhteydenpidon rajoittamisesta

2.9.  Yhteydenpidon rajoittamisesta päättäminen  (4: 4 §)

Käräjäoikeus pitää myönteisenä, että nykyään ainakin Espoon käräjäoikeudessa valinnut käytäntö vahvistetaan lain tasolla. Tältäkin osin käräjäoikeus näkee tarpeettomaksi tuomioistuimien rasittamisen asialla, josta parhaiten tietää pidättämiseen oikeutettu virkamies ja jossa  tuomioistuimen rooli olisi vain vaatimuksen tekijän ehdotuksen vahvistava.

Matkustuskiellosta

2.10.  Poikkeusluvasta  (5: 6 § 1)

Lakiehdotuksessa esitetty poikkeuslupamenettely on kannatettava. Käräjäoikeus pitää kuitenkin tarpeettomana pykälään otettuja erityismääreitä "tärkeästä syystä" ja "vähäiseen poikkeamiseen".  Poikkeusten vaikutuksesta asian tutkintaan ja oikeudenkäynnin onnistumiseen on paras tieto  tutkinnanjohtajalla tai syyttäjällä. Poikkeusten myöntämisestä tulisi kuitenkin tehdä ilmoitus matkustuskiellon määränneelle tuomioistuimelle.

2.11.  Matkustuskiellon muuttamisesta  (5:7 §)

Käräjäoikeus ehdottaa, että matkustuskiellon lieventämisen voisi tehdä pidättämiseen oikeutettu virkamies myös silloin kuin matkustuskiellon on määrännyt tuomioistuin. 

2.12.  Matkustuskiellon jatkaminen  (5: 8 §)

Käräjäoikeus kiinnittää huomiota siihen, että vangitsemisen osalta, joka on yksilön vapautta laajemmin rajoittava toimenpide kuin matkustuskielto,  ei ole asetettu enimmäispituutta syytteen nostamisen määräajalle. Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan ei ole esitetty perusteita sille, että menettely tältä osin voisi vangitsemisen ja matkustuskiellon osalta olla erilainen. 

Vakuustakavarikko ja takavarikko   (6 ja 7 luku)

2.13. Tiedoksiannosta

 Käräjäoikeus ehdottaa, että kohdehenkilön kuulemisen toteuttamisesta säädetään tarkemmin. Nykytilanteessa käytäntö on vaihdellut eri tuomioistuimissa. Säännöksessä tulisi selkeästi ilmaista riittääkö esimerkiksi kirjeen lähettäminen väestörekisterissä tai poliisin tiedossa olevaan osoitteeseen vai vaaditaanko todisteellista tiedoksiantoa. Edelleen olisi harkittava, miten menetellään, jos tiedoksianto ei jostain syystä onnistu. Tiedoksiannon merkitys korostuu, koska ehdotuksessa on menettelylle säädetty hyvinkin lyhyitä määräaikoja.

Käräjäoikeus kiinnittää vielä huomiota siihen, että vakuustakavarikon kohdistaminen oikeushenkilön omaisuuteen on herättänyt kysymyksiä ja sen osalta kaivattaisiin yksityiskohtaisempaa sääntelyä.  

Etsinnästä  (8 luku)

2.14  Etsintäasiamiehestä

Luvun 7 § sisältää ehdotuksen etsintäasiamies -järjestelmästä. Tältä osin käräjäoikeus viittaa nykyisin voimassa olevaan pakkokeinolain 5 a luvun 6 §:ään, jossa säädetty julkisen asiamiehen määrääminen on käytännössä ollut erittäin harvinaista. Käräjäoikeus pitääkin tarpeellisena harkita sitä, olisiko jokin muu oikeusturvakeino riittävä nyt ehdotetun etsintäasiamiehen asemesta. Harkinnassa on huomioitavaa, että erityisestä kotietsinnästä päättää ehdotuksen 8 luvun 17 §:n mukaan joka tapauksessa tuomioistuin. Edelleen ehdotuksen 12 §:ssä on määräykset sinetöidyn aineiston tuomioistuinkäsittelystä. Sinänsä käräjäoikeus pitää tarkoituksenmukaisena, että erityisestä etsinnästä päättää tuomioistuin.

Telepakkokeinot  (10 luku)

2.15. Telekuuntelun ja televalvonnan edellytykset  (10:3 § ja 10:6 §)

Käräjäoikeus toteaa, että rikosten yritykset on jätetty luettelosta pois. Todennäköisesti tarkoituksena on ollut yhtenäinen sääntely vangitsemisen edellytysten kanssa. Rikos kattanee siten kaikki osallisuuden muodot ja siten myös yrityksen. 

3 momentissa on lisäedellytykset kohdan 5-7 osalta. Yksityiskohtaisten perustelujen mukaan pitäisi ilmeisesti olla kohdat 4-6.

2.16.  Ylimääräisen tiedon käyttäminen  (10:54 § )

Käräjäoikeus kyseenalaistaa mietinnössä esitetyn järjestelmän, jossa poliisin mahdollisuudesta käyttää ylimääräistä tietoa päättää tuomioistuin. Lainkohdan mukaan tuomioistuin päättäisi asiasta lisäksi ainoastaan silloin kun kysymys on sellaisen rikoksen selvittämisestä ja estämisestä, jonka tutkinnassa pakkokeinoa olisi saanut käyttää.  Lainkohdan 2 momentissa on kuitenkin sallittu ylimääräisen tiedon käyttäminen esitutkinnan suuntaamiseksi muunkin kuin edellä tarkoitetun rikoksen selvittämisessä ilman tuomioistuimen lupaa. Lainsäädännössä käytettyjen termien tulee olla selkeitä. Erityisesti selkeyttä voidaan edellyttää sellaisilta termeiltä, joilla on vaikututusta valittaviin menettelytapoihin.  Käräjäoikeus esittääkin epäilyksen siitä, onko rikoksen selvittämisen ja esitutkinnan suuntaamisen ero käytännön tasolla täysin selkeä. 

Käräjäoikeuden näkemyksen mukaan kysymys on lähinnä operatiiviseen poliisitoimintaan kuuluvasta asiasta, jonka ratkaiseminen ei kuulu tuomioistuimelle. Mikäli jo tässä vaiheessa halutaan luoda menettely, jolla ylimääräisen tiedon käyttämiseen poliisitoiminnassa puututaan, olisi luonnollisempana vaihtoehtona pidettävä syyttäjälaitosta kuin tuomioistuinta. 

Käräjäoikeuden kannalta ylimääräisen tiedon käyttäminen liittyy lähinnä rikosasian todisteluun. Tältä osin käräjäoikeus ei näe nykytilassa ongelmia, jotka vaatisivat korjaamista. Vapaan todistelun ja todistusharkinnan periaatteet sopivat suomalaiseen järjestelmään ja riittävänä voidaan pitää tuomioistuimen suorittamaa eri perusoikeuksien ja todisteen välistä punnintaa. 

Lausunnon on valmistellut käräjätuomari Pia Sandvik.

Laamanni		 Olli Saunanoja