Oikeusministeriö

Esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan mietintö (OM 2009:2)

Esitutkinnan toimittamisessa sovellettavat menettelyt ja pakkokeinojen käyttö ovat erittäin keskeisiä kysymyksiä koko rikosoikeudenhoidon toiminnan kannalta. Toimikunnan mietinnön merkityksellisyyden vuoksi Valtakunnansyyttäjänviraston lausunnon valmisteluun ovat osallistuneet useat eri avainsyyttäjäryhmät. Näin on pyritty varmistamaan käytännössä ongelmallisiksi osoittautuneiden tilanteiden tunnistaminen lausuntoa laadittaessa.

Mietintö on kokonaisuutena huolellisesti ja kattavasti laadittu esitys varsin laajasta ja haasteellisesta asiakokonaisuudesta. Syyttäjälaitos voi pääosin yhtyä mietinnössä ehdotettuun. Alla esitetään tiettyjä huomautuksia, täydennyksiä tai lisäperusteluja mietinnössä lausuttuun. Syyttäjäntoiminnan kannalta ongelmallisimmat ja kritiikille alttiit mietinnön esitykset koskevat pakkokeinolain säännöksiä ylimääräisen tiedon käyttämisestä ja salaisista pakkokeinoista ilmoittamisesta.

On kuitenkin painokkaasti tuotava esiin se seikka, että syyttäjälaitoksen resurssien vahvistamistarve on valitettavasti jäänyt kokonaan mietinnössä  tarkastelun ulkopuolelle. Merkille pantavaa on, että mietinnössä on painotettu syyttäjän roolin merkitystä entisestään esitutkinnassa ja pakkokeinojen käytössä, vaikka esitutkinnan johtaminen jäisikin edelleen poliisille. Resurssikysymystä  tarkastellaan lähemmin esitutkintalain 5 luvun 3 §:n kohdalla, jossa käsitellään yhteistyövelvollisuutta. 

1 Esitutkintalaki

		Vaikka toimikunnan esitys perustuu pääosin voimassa oleviin säännök-		siin ja vallitsevaan tosiasialliseen käytäntöön, ehdotus selkiyttää merkit-		tävästi sääntelyä. Myös eräitä aikaisemmin asetuksessa säädettyjä py-		käliä on nyt	otettu perustuslain 80 §:n 1 momentin edellyttämällä taval-		la esitutkintalakiin.

Syyttäjälaitoksen kannalta on ollut ongelmallista, että nykyisestä esitutkintalaista puuttuvat esitutkintayhteistyötä koskevat selvästi velvoittavat säännökset. Esitutkintayhteistyötä koskevilla, entistä tarkemmilla säännöksillä voidaan myös tosiasiallista käytännön yhteistyötä tehostaa.

Valtakunnansyyttäjänvirasto katsoo toimikunnan enemmistön mukaisesti, ettei ole syytä muuttaa nykylainsäädäntöä, jonka mukaan syyttäjä ei ole esitutkinnan johtaja. Sen sijaan Valtakunnansyyttäjänvirasto puoltaa  vielä mietinnössä esitettyä voimakkaampaakin esitutkintayhteistyön velvoittavuuden  korostamista. 

Syyttäjä on perustuslaillisesti lainkäyttöviranomainen ja ylin syyttäjä on korostetun itsenäinen hallintovallasta. Nykyään poliisirikoksissa, joissa tutkinnanjohtajana toimii syyttäjä, asian syyteharkinnan suorittaa eri syyttäjä. Syyttäjän asema tutkinnanjohtajana edellyttäisi myös näiden lainsäädäntöratkaisujen muuttamista. 

Syyttäjä vastaa jo nykyisen lainsäädännön nojalla siitä, että asia on esitutkinnassa selvitetty niin, että esitutkinta antaa asianmukaiset edellytykset syyteharkinnan suorittamiseen ja mahdollisen pääkäsittelyn toteuttamiseen. Syyttäjälle esitutkinnan aikana kuuluvat tehtävät ihmis- ja perusoikeuksien toteutumisen valvonnassa sekä pääkäsittelyn valmistelussa ovat siten toteutettavissa nykymuotoisen esitutkintayhteistyön puitteissa. 

Lisäksi tutkinnanjohtajan tehtävät edellyttäisivät olennaista lisävoimavarojen siirtoa syyttäjälaitokselle, minkä toteutuminen ei syyttäjälaitoksen nykyinen resurssitilanne huomioon ottaen vaikuta lainkaan todennäköiseltä. Syyttäjällä ei tutkinnanjohtajana toimiessaan olisi mahdollisuutta määrätä poliisin voimavarojen käytöstä ja kohdentamisesta tiettyyn tutkintaan. Syyttäjälaitoksen ja poliisin resurssiohjaus kuuluvat eri ministeriöille. 

Syyttäjälaitoksen ja poliisin sekä muiden esitutkintaviranomaisten toimesta on viime vuosina koulutuksessa ja tulostavoitteissa panostettu voimakkaasti esitutkintayhteistyön kehittämiseen. Lähitulevaisuudessa tulisi ensin arvioida tämän kehitystyön tuloksia ja tämän toimintamallin riittävyyttä asetettuihin tavoitteisiin nähden. 

Toimikunnan mietintö ei voi edes lähtökohtaisesti sisältää riittävää arviointipohjaa kaikille syyttäjän tutkinnanjohtajuuden puolesta ja sitä vastaan puhuville argumenteille, koska kysymykseen ei ole mietinnössä otettu yksityiskohtaisemmin kantaa.

Yksityiskohtaisemmin säännösehdotusten osalta lausutaan seuraavaa:

1 luvun 2 § 1 mom, esitutkinnassa selvitettävät asiat

Pykälään on kirjattu uusi määritelmä esitutkinnan suorittamisesta "asian laadun edellyttämällä tavalla". Selvää lienee nykyisinkin, että mitä vakavammasta rikoksesta on kysymys, sitä tehokkaampi on tutkinnan oltava.

Komiteamietinnössä on aivan oikein korostettu, että asian laadulla on merkitystä erityisesti poliisirikosten osalta. Vaikka poliisiin kohdistetut epäilyt koskevat yleensä melko vähäisiä rikoksia, edellyttää poliisiin kohdistuva luottamus niiden tehokasta ja nopeaa tutkintaa.

2 mom

Perusteluissa tulisi korostaa, että niissä asioissa, joista poliisi tekee ilmoituksen syytäjälle, asian valmistelu esitutkintayhteistyön puitteissa on yksi syyttäjän keskeisistä tehtävistä esitutkinnan aikana.

2 luku 1 §, viranomaiset esitutkinnassa

Esitutkintalakiin tehty lisäys siitä, että esitutkintaviranomaisen lisäksi esitutkintaan osallistuu virallinen syyttäjä, on tarpeellinen selvennys syyttäjän asemaan. Syyttäjä ei ole esitutkintaviranomainen, mutta syyttäjällä on kuitenkin lukuisia esitutkintaan vaikuttavia toimivaltuuksia.

2 luku 4 § 1 mom, erityiset tutkintajärjestelyt

Pykälässä on tehty tarkennuksia syyttäjän toimimiseen tutkinnanjohtajana poliisin tekemiksi epäillyissä rikoksissa. Jatkossa syyttäjä toimisi tutkinnanjohtajana, jos rikoksen epäillään tapahtuneen virkatehtävän suorittamisen yhteydessä. Syyttäjä voi kuitenkin rikoksen vakavuuden tai asian laadun sitä muutoin edellyttäessä ottaa tutkinnanjohtajuuden itselleen.  Sääntely vaikuttaa onnistuneelta ja kannatettavalta. Vakavia poliisin vapaa-aikana tekemiä rikoksia on vuosittain lukumääräisesti varsin vähän. Pääsääntöisesti epäilyt poliisin tekemästä rikoksesta liittyvät virkatehtäviin. 

Tärkeämpi tarkennus on syyttäjän mahdollisuus tarkoituksenmukaisuussyistä ottaa koko tutkinnanjohtajuus itselleen, kun rikosasiassa on muukin epäilty kuin poliisi. Nykyisin tällaisessa jutussa tarvitaan kaksi tutkinnanjohtajaa, syyttäjä ja poliisi.

Komiteamietinnön mukaan syyttäjä voisi ryhtyä tutkinnanjohtajaksi tapauksissa, joissa rikoksista epäiltyjen toimet ovat tiiviissä yhteydessä toisiinsa. Mietinnön mukaan samalla rikosasialla tarkoitetaan tässä yhteydessä niin tapauksia, joissa tutkittavana on vain yksi rikos, kuin tapauksia, joissa on useita toisiinsa liittyviä rikoksia. 

Vanhempi oikeusasiamiehensihteeri Juha Haapamäki on tulkinnut mietinnössä lausutun rajaavan pois tapaukset, joissa poliisimiehen väitetään pahoinpidelleen kiinniotettavaa ja kiinniotettavan taas epäillään syyllistyneen esimerkiksi haitantekoon. Kyseisen kaltaisia tapauksia on vuosittain melko paljon. Näissä kahden tutkinnanjohtajan tilanteissa korostuvat ongelmat kuultavien poliisien asemasta asianomistajana, todistajana ja epäiltynä. Kahden tutkinnanjohtajan tilanteissa on käynyt siten, että samasta asiasta poliisia on kuultu epäiltynä ja todistajana. Kun kertomukset ovat vielä roolista riippuen saattaneet olla erilaiset, ei tilannetta voi pitää hyväksyttävänä. Pykälää tai ainakin sen perusteluja tulee selventää. Syyttäjän tulee voida ryhtyä tutkinnanjohtajaksi myös poliisimiehen epäiltyyn rikokseen liittyvissä rikoksissa silloin, kun se on selvästi tarkoituksenmukaista asioiden selvittämisen kannalta.

2 mom

Uuden säännöksen nojalla syyttäjällä olisi tutkinnanjohtajana samat toimivaltuuden kuin tutkinnanjohtajana toimivalla päällystöön kuuluvalla poliisimiehellä. Käytännössä näin lienee nytkin, mutta säännös tuo asiaan selvyyden.

3 mom

Säännös siitä, että epäilty rikos tutkitaan aina muussa kuin poliisimiehen toimipaikassa, vahvistaa nykyisen käytännön.

2 luku 7 §, esteellisyys 

Tutkinnanjohtajana toimiva syyttäjä vastaa virkavastuullaan esitutkinnan asianmukaisuudesta ja laillisuudesta. Tämän vuoksi myös syyttäjälle tulisi säätää oikeus ratkaista johtamassaan esitutkinnassa toimivan tutkijan esteellisyys. Lisäksi säännöstä tulisi muuttaa siten, ettei tutkija tai hänen esimiehensä voisi tehdä ratkaisua tutkijan esteellisyydestä kuulematta syyttäjätutkinnanjohtajaa, koska tutkijan tai tutkijoiden katsominen esteelliseksi voi suoraan tai välillisesti vaikuttaa tutkinnanjohtajan esteellisyyteen. Olisi ongelmallista, mikäli esimerkiksi esitutkinnasta vain vähäisessä määrin tietävä poliisiesimies keskustelematta syyttäjän kanssa katsoisi tutkijan esteelliseksi, sillä tämä toimenpide saattaisi aiheetta leimata jo aloitetun esitutkinnan tai tutkinnanjohtajan toiminnan epäasialliseksi.

3 luku 1 § 2 mom, ilmoituksen kirjaaminen 

Säännös on tarpeellinen erityisesti poliisin tekemäksi epäiltyjen rikosten osalta. Toimivalta esitutkinnan aloittamiseen on näissä rikoksissa vain tutkinnanjohtajaksi määrätyllä syyttäjällä.  Nykyisessä laissa poliisilla ei ole selkeää yleistä ilmoitusvelvollisuutta rikoksesta, vaikka nykyisten poliisilain 9 §:stä ja esitutkintalain 2 §:stä tällainen velvollisuus voitaisiin ehkä johtaakin. 

3 luku 3 §  2 mom, esitutkinnan aloittaminen

Säännöksessä on syytä korostaa sanaa "tarvittaessa". Yleensä nykyisinkin tehdään alustavia selvityksiä ennen esitutkinnan aloittamista. Säännös vastaa sinänsä nykytilaa. Selvitysten tekeminen ei kuitenkaan saisi nostaa 1 momentin kynnystä esitutkinnan aloittamisesta. Esitutkinta tulee aina aloittaa, kun sen aloittamisen kynnys on ylittynyt. 

3 mom

Säännös selventää myös syyttäjätutkinnanjohtajan mahdollisuutta tehdä selvityksiä esitutkinnan aloittamiskynnyksen selvittämiseksi ja antaa toisaalta poliisille mahdollisuuden kiireellisiin toimenpiteisiin ilman syyttäjätutkinnanjohtajan päätöstä esitutkinnan aloittamisesta.

3 luku 8 §, ulkomailla tehty rikos
 
Säännös ulkomailla tehdystä rikoksesta selventää voimassa olevaa tilannetta. Tutkinnan aloittaminen saattaa olla joissakin tapauksissa syyttäjän ja poliisin yhteistyökysymys. Päätös tutkinnan aloittamisesta tulee siis harkinnanvaraiseksi. Samalla on kuitenkin syytä korostaa sitä, että viranomaisten on huolehdittava rikosvastuun toteutumisesta eikä esimerkiksi resurssipulaan vedoten tule vetäytyä asian selvittämisestä ja siten ikään kuin suosia rankaisemattomuuden tilaa. Tämän vuoksi on ensi arvoisen tärkeää, että viranomaiset tekevät tiivistä yhteistyötä sen selvittämiseksi, missä epäilty rikos on tarkoituksenmukaisinta tutkia.

Kysymys on tutkinta- ja syytetoimien koordinoinnista. Hallituksen esityksen perusteluissa on syytä korostaa Eurojustin roolia. Sen ydintehtävä on nimenomaan avustaa esitutkinta- ja syyttäjäviranomaisia näissä koordinaationtoimenpiteissä. Parhaillaan valmistellaan uutta Eurojust-lakia, joka perustuu EU-päätökseen ja asettaa jäsenvaltiolle muun ohessa velvoitteen toimittaa systemaattisesti tietoa Eurojustille tietyntyyppisistä kansainvälisen liitynnän omaavista jutuista. Yhteydenpito Eurojustiin on vaivatonta, kun asian voi esittää omalla äidinkielellään suomalaiselle virkamiehelle. Yhteys vieraan valtion toimivaltaiseen viranomaiseen hoituu myös Euroopan oikeudellisen verkoston avulla.

Tässä yhteydessä Valtakunnansyyttäjänvirastolla on erityinen syy kiinnittää huomiota myös rikoslain 1 luvun 12 §:ään. Siinä säädellään valtakunnansyyttäjän syytemääräyksen tarpeellisuudesta. Mainitun pykälän 1 momentin mukaan ulkomailla tehtyä rikosta koskevaa rikosasiaa ei pääsäännön mukaan saa tutkia Suomessa ilman valtakunnansyyttäjän syytemääräystä.

Termit rikosasia ja tutkiminen ovat tässä yhteydessä väistämättä tulkinnanvaraisia. Valtakunnansyyttäjänvirastossa on säännöstä tulkittu siten, että määräys on sanotussa pykälässä mainituissa tilanteissa ehdoton edellytys vain syyteoikeudelle eli siten edellytys oikeudenkäynnin aloittamiselle. Mainittua määräystä ei siis tarvittaisi esitutkinnan aloittamiseen. Jo itse pykälän otsikkokin viittaa nimenomaan syytepäätöksen tekemiseen.

Voimassa olevan lain esitöissä (HE 1/1996 vp, s. 26) todetaan rikoslain 1 luvun 12 §:n kohdalla, että "ehdotettu säännös ei ole materiaalinen soveltamisnormi, vaan prosessuaalinen, syytteen nostamista koskeva säännös." Tässä edellytys kytketään siten syytteen nostamiseen.

Säännös voidaan kuitenkin tulkita myös niin, että syytemääräystä pidetään tarpeellisena jo siinä vaiheessa, kun valmistellaan päätöstä esitutkinnan aloittamisesta. Tutkiminen voi tarkoittaa myös esitutkintaa, jos rikosasian käsitettä ei rajata pääkäsittelyssä käsiteltävään rikosasiaan. Tällöin syytemääräystä edellyttäviä olisivat luonnollisesti myös esitutkinnan jälkeen tehtävät päätökset syyttämättä jättämisestä taikka rangaistusmääräyksen antamisesta.

Asian tulkinnanvaraisuutta osoittaa myös mm. hallituksen esityksessä nro 55/2007 lausuttu: Esitutkinnan käynnistyminen ja syytteen nostaminen ulkomailla tapahtuneesta rikoksesta edellyttää rikoslain 1 luvun 12 §:n mukaan valtakunnansyyttäjän syytemääräystä. Valtakunnansyyttäjällä onkin rikoslain 1 luvun 15 § huomioon ottamalla mahdollisuus viime kädessä estää esitutkinta- ja syytetoimet sellaisissa tilanteissa, joissa Suomen rikoslainkäytön toimivalta voisi ulottua liian laajalle.

Se, että jo esitutkinnan käynnistämiselle tarvittaisiin valtakunnansyyttäjän antama määräys, on käytännön kannalta ongelmallinen tulkinta. Jotta valtakunnansyyttäjä voisi perustellusti antaa asiassa määräyksen, hänellä tulisi olla käytettävissään riittävästi tietoa epäillystä rikoksesta. Tämä puolestaan edellyttää joka tapauksessa rikoksen tutkimista ja jopa sitä, että valtakunnansyyttäjällä tulisi olla päätöksentekoaan varten tarpeelliset tiedot jo esitutkintaa edeltävältä ajalta. Tämä taas johtaisi siihen, että esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän yhteistoimintavelvoitteen tulisi ulottua myös tietojenvaihtoon ennen esitutkinnan aloittamista. Toimivallan siirtäminen yksin ylimmälle syyttäjälle kaikissa vähäisissäkin tapauksissa, joissa rikosepäilystä on olemassa vasta vain alustavaa tietoa, olisi epätarkoituksenmukaista. Näin ollen valtakunnansyyttäjän syytemääräyksen tulisi jatkossakin tarkoittaa sen arvioimista, ovatko syyteoikeuden  edellytykset täyttyneet. 

Käsillä olevan lakiesityksen yhteydessä tulisi antaa lainkäyttäjille perusteltu tulkinta edellä mainitussa asiassa. Luontevimmin se liittyisi yllä mainitun esitutkintalain 3 luvun 8 §:n yhteyteen.

Tämä sama asia tulee joka tapauksessa harkittavaksi, mikäli Euroopan unionissa tehty ehdotus neuvoston puitepäätökseksi rikosoikeudellisen menettelyn siirtämisestä tulee hyväksytyksi ja aikanaan implementoitavaksi jäsenvaltioissa. Näin ollen olisi tarkoituksenmukaista jo tässä vaiheessa ottaa edellä kuvattu rikoslain 1 luvun 12 §:n tulkintakysymys tarkasteluun.

3 luku 11 § 1 mom, toimittamisaika

Säännöksessä säädetään nykylakia vastaavasti, että esitutkinta on toimitettava ilman aiheetonta viivytystä. Aiheeton viipyminen voi aiheuttaa epäluuloja tutkinnan puolueettomuudesta.

2 mom

Pykälään on kirjattu jo nytkin jossakin määrin noudatettu periaate, että  alle 18-vuotiaiden osalta esitutkinta on suoritettava kiireellisesti. Säännös on yhdensuuntainen oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 8a §:n 2 momentin kanssa, jossa kiireellisyysvaatimus asetetaan syyttäjälle.

Kiireellisyyden osalta olisi ehkä syytä harkita esitutkintalakiin vastaavaa säännöstä virkarikosten kiireellisyydestä silloin, kun epäilty on pidätetty virasta.

3 mom

Säännökseen on otettu poliisilain 3 §:ssä todettu asioiden priorisointimahdollisuus. Hallituksen esitykseen olisi syytä kiireellisten asioiden esimerkkiluetteloon lisätä poliisin tekemäksi epäillyt rikokset.

4 luku 7 §, lasten kohtelu

Pykälässä edellytetään nykyisen asetuksen tavoin, että alle 18-vuotiaisiin kohdistuvat tutkintatoimenpiteet on mahdollisuuksien mukaan annettava erityisesti tähän tehtävään perehtyneiden poliisimiesten tehtäväksi. Muotoilu on avoin ja mahdollistaa käytännössä sen, että kuka tahansa poliisi voi kuulla lapsen. Termille "erityinen perehtyneisyys" ei ole annettu mitään sisältöä, vaikka sillä voitaneen tarkoittaa sekä erityisiä koulutuksen kautta saatavia tietoja että kokemuksen kautta hankittuja valmiuksia. 

4 luku 12 §, käsittelykieli

Pykälässä selvennetään esitutkinnassa käytettävää kieltä. Komiteamietinnössä lausutaan, että esitutkintaviranomaisen olisi kiinnitettävä huomiota rikoksesta epäillyn tosiasiallisiin mahdollisuuksiin huolehtia tehokkaasta puolustuksesta esitutkinnan käsittelykielestä huolimatta. Pykälä koskee esitutkintamenettelyä eikä ainoastaan esitutkintaviranomaisessa käytettävää kieltä. Komiteamietinnössä ei ole otettu kantaa tilanteeseen, jossa suomen kielellä laadittu esitutkintapöytäkirja pitäisi saattaa suomea osaamattoman ulkomaalaisen kommentoitavaksi loppulausuntomenettelyä varten. 

Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset (EIS 6 artikla) edellyttävät, että epäilty saa ymmärtämällään kielellä tiedon syytteestä ja sen perusteluista. Tätä on käytännön tapauksissa puolustuksen taholta haluttu laajentaa koskemaan myös esitutkinta-aineistoa. Muulla kuin suomen-, ruotsin- tai saamenkielisellä on oikeus esitutkinnassa käyttää kieltä, jota hän ymmärtää riittävästi. Tarvittaessa on käytettävä tulkkia. Tällaisessa tilanteessa tulkin käyttäminen ei ole mahdollista. Koko esitutkinta-aineiston kääntäminen jollekin harvinaiselle kielelle aiheuttaisi puolestaan ainakin laajoissa rikosasioissa merkittäviä lisäkustannuksia ja viivästyttäisi asian käsittelyä. Jatkovalmistelussa tulisi ottaa kantaa kerrotun kaltaisiin, käytännössä sangen ongelmallisiin tilanteisiin. 

4 luku 14 §, asianosaisjulkisuus

Säännös asianosaisjulkisuudesta vastaa nykytilaa. Säännöksen muuttaminen komiteamietinnöstä  eriävän mielipiteen  suuntaan vaatisi perusteellista selvitystä sen vaikutuksesta rikosten selvittämismahdollisuuksiin.

5 luku 1 §, ilmoitus syyttäjälle 

Luvussa käsitellään esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän esitutkintayhteistyötä. Syyttäjälle ilmoitettavien rikosten laatu on jätetty, lukuun ottamatta poliisin tekemiksi epäiltyjä rikoksia, esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän yhdessä päätettäväksi. Säännös on joustava ja vastaa nykyistä käytäntöä.
		
		5 luku 2 § 1 mom, syyttäjän toimivaltuudet

Säännös vastaa nykyisen esitutkintalain 15 §:n 2 ja 3 momenttia.  Syyttäjä voi asianosaisen pyynnöstä määrätä esitutkinnan suoritettavaksi. Hallituksen esityksessä tulisi kuitenkin korostaa, että syyttäjän puoleen kääntymisen ei tulisi olla ensisijainen menettely. Asianomistajalla on oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 1 luvun 14 §:n nojalla oikeus itse nostaa syyte esitutkintaviranomaisen tehtyä ratkaisunsa olla suorittamatta esitutkintaa. Tämä menettely lienee myös ollut lainsäätäjän ensisijainen tarkoitus, kun säännöstä viisi vuotta sitten muutettiin. 

2 mom

Syyttäjä päättää esitutkintatoimenpiteistä asian siirryttyä hänelle. Selvyyden vuoksi hallituksen esityksessä olisi syytä todeta, että myös tiedottaminen siirtyy syyttäjälle asian siirtymisen myötä.

5 luku 3 § 1 mom, yhteistyövelvollisuus

Pykälässä on yleisellä tasolla kerrottu, mitä yhteistyövelvollisuuden piiriin kuuluu. Säännös on omiaan tehostamaan esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän yhteistyövelvoitetta. Pyrittäessä entistä selvempään velvoittavuuteen on lainkohdan sanamuodossa termi "tarvittaessa" tarpeeton, koska esitutkintaviranomaisen tulee ilmoittaa syyttäjälle ao. seikoista aina, kun asian laatu tai laajuus sitä edellyttää.

Esitutkintaviranomaisen velvollisuuksien osalta lakitekstissä olisi syytä mainita esitutkintatoimenpiteisiin ja tutkinnan edistymiseen liittyvien seikkojen lisäksi myös esitutkinnan lopettaminen. Esitutkintaa ei tulisi sellaisissa asioissa, joista on ilmoitettu syyttäjälle, lopettaa esitutkintaviranomaisen päätöksellä ilman, että esitutkintaviranomainen ja syyttäjä ovat siitä yksimielisiä.  Syyttäjän velvollisuutena on esitutkinnan aikana hänelle ilmoitetuissa asioissa huolehtia siitä, että asia on esitutkinnassa valmisteltu riittävästi syyteharkintaa ja pääkäsittelyä varten.

2 mom

Momentin perusteluissa tulisi vielä korostaa syyttäjän keskeistä tehtävää esitutkinnan aikana. Syyttäjällä on roolistaan johtuen korostettu objektiivisuusvaatimus esitutkinnan aikana. Syyttäjän tehtävänä on huolehtia yhtäältä esitutkinta-aineiston objektiivisuudesta, kattavuudesta ja laillisuudesta ja toisaalta siitä, että esitutkinnassa asia on valmisteltu riittävästi, jotta pääkäsittely voidaan viedä läpi keskitetysti.

Toimikunnan mietinnössä todetaan, että lainsäädännön muutoksilla ei olisi vaikutusta voimavaroihin. Tämä ei pidä paikkaansa, sillä tosiasiassa lakiin kirjattu velvollisuus ajantasaiseen esitutkintayhteistyöhön ja sen mukanaan tuomiin tehtäviin edellyttää syyttäjäresurssien selvää vahvistamista nykyisestään. Toimivan esitutkintayhteistyön suurimpana ongelmana on ollut syyttäjien liian pieni määrä. Todellisesta esitutkintayhteistyöstä voidaan puhua vasta sitten, kun siihen on varattu asianmukaiset voimavarat. 

Erinäisten lakiesitysten yhteydessä on syyttäjälaitoksen resurssien lisäämiseen otettu selvä kanta. Lakivaliokunnan mietinnössä (9/1997), koskien hallituksen esitystä rikosasiain oikeudenkäyntimenettelyn uudistamista alioikeuksissa koskevaksi lainsäädännöksi, todetaan muun muassa, että syyttäjien työmäärän arvioidaan olennaisesti kasvavan kyseisen uudistuksen myötä. Vastaavasti lakivaliokunnan mietinnössä  (19/1997 vp), koskien hallituksen esitystä oikeudenkäymiskaaren muutoksenhakua hovioikeuteen ja asian käsittelyä hovioikeudessa koskevien säännösten sekä niihin liittyvien lakien muuttamisesta, lausutaan, että valiokunta on useassa yhteydessä kiinnittänyt huomiota syyttäjäresurssien riittävyyteen ja että valiokunta korostaa pitävänsä syyttäjäresurssien riittävyyttä yhtenä hovioikeusuudistuksenkin onnistumisen takeena. On vielä huomattava, että oikeusministeriön asettamat syyttäjälaitoksen resursseja tarkastelleet työryhmät vuosina 2005 ja 2008 ovat päätyneet siihen, että syyttäjäresursseja tulisi lisätä selvästi nykyisestään. Tämä on syytä tuoda painokkaasti esiin erityisesti juuri nyt, kun syyttäjäresurssit ovat voimakkaasti vähenemässä. Toistaiseksi syyttäjien panostukset esitutkintayhteistyöhön ovat resurssien puutteen vuoksi jääneet liian pieniksi. 

7 luku 8 §  4 mom, lähdesuoja

Toimikunta esittää mietinnössään, että ns. lähdesuojan murtaminen olisi vastaisuudessa mahdollista esitutkinnassa myös, kun asiassa on todennäköisiä syitä epäillä, että tieto on annettu vastoin sellaista salassapitovelvollisuutta, jonka rikkomisesta on erikseen säädetty rangaistus. Lisäedellytyksenä ehdotuksessa asetetaan vielä se, että kysymykseen vastaaminen tai asiakirjan esittäminen on ilmeisen välttämätöntä rikoksen selvittämiseksi ja perusteltua rikoksen vakavuuteen tai seurauksiin nähden. Toteutuessaan komitean esitys merkitsisi, että lähdesuoja väistyisi esitutkinnassa vastaavilla perusteilla kuin oikeudenkäynnissä. Komitean esitys on lähtökohtaisesti perusteltu ja kannatettava, mutta edellyttää tiettyjä tarkistuksia.

Lähdesuojan tehtävä on osaltaan turvata tiedotusvälineiden tiedonsaanti. Lähdesuoja kuuluu siten lehdistön vapauden kulmakiviin. Tässä suhteessa lähdesuoja myös osaltaan turvaa sananvapauden toteutumisen. 

Sananvapaus ei kuitenkaan ole ainoa asiaan vaikuttava perus- ja ihmisoikeus. Sananvapaus ei myöskään ole rajoittamaton. Huomionarvoista onkin, että julkisella vallalla on velvollisuus aktiivisesti turvata kaikkien perus- ja ihmisoikeuksien toteutuminen, eivätkä nämä oikeudet ole missään ennalta annetussa etusijajärjestyksessä. Lähdesuojaa koskevassa sääntelyssä on kysymys siitä, että sananvapauden suoja on toteutettava niin, ettei esimerkiksi yksityisyyden suojaa jää riittämättömäksi. 

Kuten mietinnössä oikeutetusti todetaan, estää nykyisen lain mukainen lähdesuoja käytännössä rangaistavalla tavalla annettujen tietojen lähteen selvittämisen. Tämä on ongelmallista, koska salassapitovelvollisuuden rikkominen saattaa aiheuttaa vakavaa vahinkoa ja kärsimystä sille, jonka hyväksi salassapitovelvollisuus on ollut voimassa.

Kohdistuessaan yksityiseen tällainen loukkaus merkitsee perus- ja ihmisoikeusrikkomusta, joka julkisen vallan tulisi mahdollisuuksiensa mukaan ennalta ehkäistä. Mikäli julkinen valta ei yksittäistapauksessa ole onnistunut ennalta ehkäisemään loukkauksen tapahtumista, on sen velvollisuutena varmistaa loukatulle tehokas oikeusturvakeino, jotta loukattu voi saada hyväkseen riittävän hyvityksen. Lähdesuojan nykyinen sääntely turvaa sananvapauden toteutumisen liiaksi yksityisyyden suojan kustannuksella. Lähdesuojan nykyinen sääntely ei siten täytä niitä vaatimuksia, joita siihen voi kohdistaa yksityisyyden suojan näkökulmasta.

Toimikunnan esittämä lähdesuojan rajoittaminen esitutkinnassa merkitsee hyväksyttävää sananvapauden rajoittamista. Tämä johtuu ennen muuta siitä, että rajoittamisperusteena on toisen perus- ja ihmisoikeuden toteutumisen turvaaminen (PL 10 §). Lähdesuojaan esitetty muutos toimisi ensinnäkin ennalta estävästi, koska kiinnijäämisriski salassapitovelvollisuuden rangaistavasta rikkomisesta olisi nykyistä suurempi. Jos salassapitovelvollisuutta on rikottu rangaistavalla tavalla, merkitsisi esitetty lähdesuojan muutos, että loukatulla taholla olisi suuremmat mahdollisuudet hyvityksen saamiseen.

Esityksen mukaan lähdesuoja väistyisi vain vakavimmissa salassapidon rikkomistapauksissa. Esitys lähdesuojan kaventamisesta on myös tästä syystä sopusoinnussa perusoikeuksien rajoittamisedellytysten kanssa  (po. edellytyksistä ks. erityisesti eduskunnan perustuslakivaliokunnan lausunto 25/1994 vp). Myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen lähtökohtana on, että  tasapainoa haettaessa lähdesuojan ja rikosoikeudenhoidon etujen välillä huomiota tulee kiinnittää asianomaisten rikosten laatuun ja vakavuuteen (ks. esim. ratkaisu Uitgevers B.V v. Alankomaat 31.3.2009).

Korkein oikeus on ratkaisussaan 2004:30 ottanut kantaa lähdesuojaan. Ratkaisussa huomautetaan, ettei sananvapaus Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan mukaan ole rajoittamaton, vaan artiklasta ilmenevät ne perusteet, joilla sananvapaudelle voidaan asettaa rajoja. Tästä seuraa korkeimman oikeuden mukaan, että myös sananvapaudesta johdettavalle lähdesuojalle on vastaavasti mahdollista asettaa toisten oikeuksien suojaamiseen vaatimia rajoja esimerkiksi vakavina pidettävien rikosten selvittämiseksi. Tältä osin 10 artikla jättää kansalliselle tasolle harkintavaltaa tiettyyn rajaan saakka. Jäljempänä esitetty ehdotus lähdesuojaa koskevalle sääntelylle, on katsottava olevan sanotun kansallisen harkintamarginaalin rajoissa. 

Eduskunnan perustuslakivaliokunnan (PeVM lausunto 25/1994 vp s.5) mukaan perusoikeusrajoituksen on, ollakseen hyväksyttävä, oltava tarkkarajainen ja riittävän täsmällisesti määritelty. Tältä osin ehdotettu lähdesuojaa koskeva muutos jättää toivomisen varaa. Ehdotetun esitutkintalain 7 luvun 8 §:n 4 momentin 2-kohdasta tulisi tarkemmin ilmetä, mitä epäiltyä salassapidon rikkomista käsittävää rikosta esitutkinnan tulee koskea, jotta lähdesuojan murtaminen olisi mahdollista. Tämän vuoksi säännöstä tulisi täydentää sisällyttämällä siihen luettelo rikosnimikkeistä, joiden ollessa kysymyksessä lähdesuoja voitaisiin murtaa.

Tällaisen luettelon tulisi sisältää seuraavat rikosnimikkeet: turvallisuussalaisuuden paljastaminen (rikoslain 12 luvun 7  §), tuottamuksellinen turvallisuussalaisuuden rikkominen (rikoslain 12 luvun 8 §), salassapitorikos (rikoslain 38 luvun 1 §), virkasalaisuuden rikkominen (rikoslain 40 luvun 5 §:n 1 mom.) ja tuottamuksellinen virkasalaisuuden rikkominen (rikoslain 40 luvun 5 §:n 2 mom.). Salassapitorikoksen ja virkasalaisuuden rikkomisen sekä tuottamuksellisen virkasalaisuuden rikkomisen osalta lisäedellytykseksi olisi vielä syytä asettaa vaatimus siitä, että epäilty teko on todennäköisesti aiheuttanut loukatulle suurta tai pitkäaikaista kärsimystä tai erityisen suurta tai tuntuvaa vahinkoa. 

Sanotulla rajauksella olisi se merkitys, että sellaiset todennäköisin syin epäillyt salassapitorikokset, virkasalaisuuden rikkomistapaukset ja tuottamukselliset virkasalaisuuden rikkomistapaukset, jotka eivät ole aiheuttaneet huomattavaa vahinkoa yksityiselle intressille, eivät mahdollistaisi lähdesuojan murtamista. Lähdesuojan murtaminen ei myöskään olisi mahdollista, mikäli salassapitovelvollisuuden rikkominen on aiheuttanut vahinkoa ainoastaan ns. yleiselle oikeushyvälle. Vastaavaa lisäedellytystä ei ole syytä asettaa turvallisuussalaisuuden paljastamisen tai tuottamuksellisen turvallisuussalaisuuden rikkomisen yhteyteen, koska nämä teot ovat lähellä vakoilua ja siten vakavuudeltaan merkittävämpiä rikoksia.

Ehdotuksen hyväksyttävyyteen liittyy läheisesti myös se seikka, että ratkaisuvalta siitä, joutuuko kuultava paljastamaan lähteensä yksittäisessä tapauksessa, on tuomioistuimella ja että kuultavalla on muutoksenhakuoikeus tuomioistuimen ratkaisuun. Vaikka ehdotettuun esitutkintalain 7 luvun 8 §  4 mom. 2-kohdan säännökseen väistämättä jää tietty harkinnanvaraisuus, edellä esitetyn tarkistamisen jälkeenkin,  on tämä harkinnanvaraisuus hyväksyttävissä, koska lopullinen harkintavalta lähdesuojan murtamisesta on tuomioistuimella.

Lähdesuojaa koskevassa keskustelussa esiintyy usein väärinkäsitys, jonka mukaan naapurimaamme Ruotsin lainsäädäntö takaisi jokaiselle ehdottoman oikeuden kertoa tietojaan medialle ilman rangaistusuhkaa ja että sikäläinen lainsäädäntö myös kieltäisi viranomaisia edes yrittämästä selvittää, kuka on antanut tietoja julkaisemista varten. On totta, että Ruotsin lainsäädännön (Tryckfrihetsförordningen ja Yttrandefrihetsgrundlagen) lähdesuojaa koskevat säännökset antavat laajan vapauden tietojen antamiseen julkaisemista varten (meddelarfrihet). Lähdesuojaa täydentää ns. selvittämiskielto (efterforskningsförbud), joka estää viranomaisia tutkimasta, kuka on antanut lähdesuojan piiriin kuuluvan tiedon. Olennaista on kuitenkin, että lähdesuojan piiriin eivät kuulu mitkä tahansa tiedot. Ns. kvalifioidusti salassa pidettävistä tiedoista, jotka jäävät lähdesuojan ulkopuolelle, säädetään julkisuutta- ja salassapitoa koskevan yleislain (offentlighets- och sekretesslag 2009:400) 44 luvussa. Merkittävää on myös, että tietojen antamisen vapauteen ei kuulu salassa pidettävän asiakirjan antaminen. Toimittajalle asetetaan laaja salassapitovelvollisuus (TF 3:3), mutta se ei ole ehdoton. Salassapitovelvollisuus väistyy edellä viitatuissa tilanteissa.

Tämä tarkoittaa, että Ruotsin lainsäädäntö ei sisällä ehdotonta lähdesuojaa. Päinvastoin lähdesuojan sääntely rakentuu myös Ruotsissa sen periaatteen varaan, että lähdesuoja väistyy, kun laissa määritellyt painavat intressit ovat käsillä.

Edellä sanotun johdosta Valtakunnansyyttäjänvirasto esittää, että esitutkintalain 7 luku 8 §  4 mom. 2-kohta säädettäisiin seuraavan sisältöiseksi:

"2) asiassa on todennäköisiä syitä epäillä, että tieto on annettu vastoin sellaista salassapitovelvollisuutta, jonka rikkomisesta on erikseen säädetty rangaistus rikoslain 12 luvun 7 tai 8 §:ssä, ja vastaaminen tai esittäminen on ilmeisen välttämätöntä rikoksen selvittämiseksi, tai rikoslain 38 luvun 1 §:ssä taikka rikoslain 40 luvun 5 §:n 1 tai 2 momentissa ja teolla lisäksi on todennäköisesti aiheutettu loukatulle suurta tai pitkäaikaista kärsimystä tai erityisen suurta tai tuntuvaa vahinkoa, ja vastaaminen tai esittäminen on ilmeisen välttämätöntä rikoksen selvittämiseksi."

Mikäli esitutkintalain 7 luku 8 §  4 mom. 2-kohta säädettäisiin tämän sisältöiseksi, olisi harkittava myös oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 24 §:n säännöksen muuttamista tältä osin vastaavan sisältöiseksi.

9 luku 3 §, ääni- ja kuvatallenteet

Säännöksessä todetaan, että kuulustelutilaisuus saadaan ottaa ääni- tai kuvatallenteeseen. Nykyisin voimassa oleva vastaavan kaltainen säännös on aiheuttanut kiistoja siitä, pitääkö tallenne syyteharkintaa varten purkaa. Syyteharkinnan suorittaminen pelkästään tallenteelta ei käytännössä välttämättä aina ole tarkoituksenmukaista. Vaikka 9 luvun 6 §:n velvoitteesta laatia esitutkintapöytäkirja voitaisiinkin tehdä johtopäätös tallenteen purkamisvelvoitteesta, olisi hallituksen esityksen perusteluihin hyvä lisätä maininta siitä, että tallenne on tarvittaessa purettava. Tavoitteena tulee kuitenkin olla tällaisten tallenteiden käytön lisääminen, joten jo voimavarasyistä tallenteiden purkua ei tule asettaa pääsäännöksi. 

		9 luku 6 §, esitutkintapöytäkirja

Pykälässä on vain yleisiä suuntaviivoja esitutkintapöytäkirjan laatimisesta. Hallituksen esityksessä voisi kuitenkin antaa ohjausta siitä, että esitutkintapöytäkirja tulisi laatia kiinnittäen erityistä huomiota oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain säännöksiin ja kunkin epäillyn rikoksen tunnusmerkistötekijöihin. Erityisesti rasististen ja  ns. viharikosten osalta esitutkintapöytäkirjan sisältö ja rakenne  tulisi olla sellainen, että laissa tarkoitetut koventamisperusteet tulisivat selvitetyksi ja huomioonotetuksi syyteharkinnassa sekä seuraamuskannanotossa. 

10 luku 1 §, loppulausunto  

Loppulausunto kuuluu keskeisesti esitutkintaviranomaisen ja syyttäjän esitutkintayhteistyön piiriin. Loppulausunnossa on keskeisesti kysymys pääkäsittelyn valmistelufunktion toteuttamisesta. Säännöksen mukaan virallista syyttäjää olisi kuultava tarvittaessa. Virallisen syyttäjän kuuleminen em. syystä tulisi kuitenkin olla pääsääntöistä. Säännös tulisi kirjoittaa ehdottomampaan muotoon. Virallista syyttäjää olisi kuultava loppulausuntomenettelyn tarpeellisuudesta ja sisällöstä, ellei se ole ilmeisen tarpeetonta.

10 luku  3 §, huomauttaminen

Säännöksellä on korjattu se nykyinen epäkohta, ettei syyttäjätutkinnanjohtaja voi antaa huomautusta tutkittavanaan olevassa asiassa epäillylle poliisimiehelle.

11 luku 7 §, tiedottaminen

Hallituksen esitykseen tulisi selvyyden vuoksi ottaa lausuma, että asian siirryttyä syyttäjälle, siirtyy myös tiedottamisvastuu hänelle. Esitutkintaviranomaisen ei tulisi tässä vaiheessa enää oma-aloitteisesti tiedottaa asiasta.		
		
2 Pakkokeinolaki

1 luku 1 §, soveltamisala 

Pykälässä tuodaan selvästi esiin, että pakkokeinolaki sisältää yleissäännökset pakkokeinoista ja että pakkokeinosta on säädetty myös erityslainsäädännössä. Koska tyhjentävää luetteloa erityislainsäädännön sisältämistä pakkokeinosäännöksistä ei ole mahdollista sisällyttää pykälään, on perustellumpaa jättää nämä erityissäännökset kokonaan mainitsematta pykälätekstissä. 

Pykälän perusteluissa on kuitenkin mainittu eräitä muita lakeja, joiden sisältämät pakkokeinosäännökset erityissäännöksinä syrjäyttävät pakkokeinolain säännökset. Pykälän perustelutekstiin tulisi tältä osin lisätä sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä annettu laki (460/2003), koska sen viidennessä luvussa on säädetty merkittävistä pakkokeinoista, joiden soveltamisala liittyy julkaistun viestin sisältöön perustuvien rikosten tutkintaan. Esimerkiksi lain 20 §:n säännös julkaisun takavarikosta syrjäyttää pakkokeinolain takavarikkoa koskevat säännökset. Käytännön lainkäyttötoiminnassa tämä jää joskus havaitsematta, mikä on varsin ongelmallista, koska sanottu erityissäännös asettaa pakkokeinolain säännöksiin verrattuna ankarammat edellytykset julkaisun takavarikolle. Lain mainitseminen perustelutekstissä olisi perusteltua pedagogisesta syystä.

2 luku 5 § 1 mom. 4 kohta ja 11 § 1 ja 3 mom., ulkomaalaisen pidättäminen ja vangitseminen

Vähimmän haitan periaate ja suhteellisuusperiaate on otettava huomioon toimenpiteiden mitoituksessa. Käytännössä on kuitenkin valitettavasti usein käynyt niin, ettei rikosprosessin osallisia heidän poistuttuaan maasta saada enää vapaaehtoisesti osallistumaan Suomessa pidettävään oikeudenkäyntiin. Tällaisia auki jääneitä rikosasioita on valitettavan runsaasti. Osa on esitutkinnassa odottamassa epäillyn kuulustelun suorittamista, osa tuomioistuimissa odottamassa vastaajan saapumista oikeudenkäyntiin. Mainittakoon, että esimerkiksi Venäjälle palannutta venäläistä rikoksesta epäiltyä ei Venäjän lainsäädännön mukaan voida saada oikeusaputeitse kuulusteltua. Tällaiset rikosasiat ovat Suomessa jääneet ratkaisemattomaan tilaan. Asianomistajien kannalta tilanne on varsin ikävä. 

Kansainväliset  sopimukset eivät salli pakkokeinojen käyttöä, mikäli kutsuttu ei halua noudattaa kutsua. Poikkeuksen muodostavat pohjoismaat, joiden välillä oikeudenkäynnistä poisjääneelle asianomistajalle tai todistajalle voidaan asettaa tietyt seuraamukset. Vastaajaan ei pohjoismaidenkaan välillä voi kohdistaa mitään pakkokeinoja. Näin ollen perusteluissa oleva maininta yhteistyövelvollisuudesta vieraan valtion viranomaisten kanssa on hyödytön, jos kutsuttava ei halua kutsua noudattaa.

Lakiehdotuksen perusteluissa tulisi tunnustaa maasta poistuvaan epäiltyyn liittyvät  edellä mainitut vaikeudet. Siksi perusteluissa tulisi painottaa, että esitukinta- ja oikeusviranomaisten on tehtävä tiivistä yhteistyötä välittömästi, kun vailla vakituista asuntoa Suomessa oleva rikoksesta epäilty tavoitetaan. Rikoksen selvittäminen pitää tehdä mahdollisimman ripeästi. Yhtäaikaisesti rikoksen selvittämisen kanssa on pohdittava näytön riittävyyttä ja sitä, onko mahdollista haastaa vastaaja tulevaan oikeudenkäyntiin tai mikäli mahdollista järjestää tuomioistuinkäsittely nopeutetussa menettelyssä - tarvittaessa päivystysjärjestelyssä. 

Vakavissa tapauksissa on pohdittava epäillyn pidättämistä tai vangitsemista. Monet seikat vaikuttavat siihen, miten kussakin yksittäistapauksessa on parasta menetellä. Luonnollisesti vähimmän haitan periaate ja suhteellisuusperiaate on huomioitava menettelyä valittaessa. Käytännössä on ollut tapauksia, joissa epäilty itse on toivonut asian nopeaa käsittelyä ja on suostunut vapautensa rajoittamiseen voidakseen näin välttää myöhemmin mahdollisesti käytettävän luovuttamismenettelyn. 

Vangitsemisessa Suomeen luovuttamista varten tulisi vastaavasti esitöissä taikka lain sanamuotoa muuttaen ottaa huomioon, ettei kovin korkeita edellytyksiä voida asettaa epäilylle siitä, ettei luovutettavaksi pyydettävä vapaaehtoisesti saavu Suomeen syytetoimenpiteitä varten. Mikäli pelkästään vastahakoisuuden toteen näyttämiseksi joudutaan usein ensin käyttämään luovutuspyyntöä tehottomampia oikeusapukeinoja, on tämä omiaan olennaisesti viivästyttämään rikosoikeudenkäyntiä. Oikeudenkäynnin viivästyminen puolestaan aiheuttaa merkittäviä ongelmia kaikille asianosaisille mukaan lukien rikoksesta epäilty itse.

2 luku 12 §, tuomitun vangitseminen

On perusteltua, että tuomitun vangitseminen tulee mahdolliseksi vain, jos syyttäjä tai rangaistusta vaativa asianomistaja on esittänyt vangitsemisvaatimuksen. Se, että vaatimuksen esittäminen tulee vangitsemisen edellytykseksi, on omiaan varmistamaan, ettei vangitseminen tule tuomitulle yllätyksenä ja että hän voi asiasta lausua. 

Perusteluissa olisi syytä mainita, että tuomioistuimen tulisi vastaisuudessakin prosessinjohtonsa puitteissa nostaa esiin kysymys tuomitun vangitsemisesta, jos vaatimusta ei ole esitetty, vaikka lainmukaiset edellytykset vangitsemiselle ovat ilmeiset. Tämä johtuu siitä, että vaatimuksen esittämisen laiminlyönti on voinut johtua epähuomiosta. Näin voi käydä puhtaasti inhimillisistä syistä esimerkiksi laajassa ja oikeudellisesti vaikeassa jutussa, jossa syyttäjän on käsittelyn aikana täytynyt lausua lukuisista muista asioista.

3 luku 14 § 2 mom, syytteen nostamisen määräaika

Komitea esittää, että syytteen nostamiselle asetetun määräajan pidentämistä koskeva pyyntö olisi toimitettava tuomioistuimeen viimeistään neljä päivää ennen määräajan päättymistä. Sinänsä on perusteltua, että pyynnön toimittamiselle asetetaan tämänkaltainen aikaraja ja että tuomioistuimelle myös asetetaan velvollisuus ratkaista pyyntö ennen alkuperäisen määräajan umpeutumista. Matkustuskiellon osalta ehdotetaan vastaavanlaista aikarajaa 5 luvun 8 §:n 2 momentissa. Viimeksi mainitun lainkohdan mukaan pyyntö on kuitenkin esitettävä viimeistään viikkoa ennen määräajan päättymistä.

Ei ole perusteltua, että vangitsemisasioissa ja matkustuskieltoasioissa olisi voimassa erilaiset aikarajat syytteen nostamiselle asetetun määräajan pidentämistä koskevan pyynnön esittämiselle. Aikarajojen erilaisuus aiheuttaisi käytännön lainkäyttötoiminnassa todennäköisesti turhia ongelmia. Aikarajojen tulisi näissä henkilöä koskevissa pakkokeinoissa olla yhdenmukaiset, joko seitsemän tai neljä päivää ennen määräajan umpeutumista.

3 luku 17 § 3 mom, vangitun päästäminen vapaaksi

Tarpeellista on, että pidättämiseen oikeutettu virkamies velvoitetaan ehdotetun pykälän mukaisesti ilmoittamaan syyttäjälle vapauttamista koskevan esityksen tekemisestä ja että syyttäjälle annetaan mahdollisuus ottaa kysymys vapauttamisesta päätettäväkseen. Ilmoitus tulee tehdä sille syyttäjälle, joka ilmeisesti tulee toimimaan syyttäjänä asiassa, eli pääsääntöisesti samalle syyttäjälle, jolle 3 luvun 2 §:n mukaan on pitänyt tehdä ilmoitus vangitsemisvaatimuksen esittämisestä.

3 luku 19 §, muutoksenhaku vangitsemisessa

Myös pidättämiseen oikeutetulle virkamiehelle tulee antaa kanteluoikeus vangitsemisvaatimuksia koskevissa asioissa. Muutoksenhakuoikeuden täydellinen puuttuminen estää nykyään ylempää oikeusastetta antamasta oikeuskäytäntöä ohjaavia ratkaisuja alemman oikeusasteen selvästi virheellisissäkään vangitsemisvaatimuksen hylkäävissä ratkaisuissa. 

Perusteltua olisi, että syyttäjä saisi kannella myös tapauksissa, joissa tuomittua ei ole määrätty vangittavaksi tai pidettäväksi vangittuna. Jos syyttäjällä ei ole näissä tilanteissa kanteluoikeutta, saattaa se johtaa siihen, että syyttäjä - katsoessaan tuomioistuimen menetelleen virheellisesti - joutuu hakemaan muutosta valittamalla esimerkiksi rangaistuksen mittaamisesta ja tähän valitukseensa sisällyttää uusi vangitsemisvaatimus. Se, että syyttäjälle annetaan kanteluoikeus myös tilanteissa, joissa tuomittua ei ole määrätty vangittavaksi tai pidettäväksi vangittuna, saattaa siten vähentää tarvetta varsinaiseen muutoksenhakemiseen.

4 luku 6 §, muutoksenhaku yhteydenpidon rajoittamisessa 

Ehdotetussa pykälässä säädetään tutkintavangille kuuluvasta kanteluoikeudesta. Perusteltua olisi, että myös pidättämiseen oikeutetulla virkamiehellä olisi mahdollisuus kannella tuomioistuimen tekemistä yhteydenpidon rajoittamista koskevista ratkaisuista. Pidättämiseen oikeutetun virkamiehen tulisi voida kannella tuomioistuimen ratkaisusta, jolla tuomioistuin on osittain tai kokonaan poistanut yhteydenpitoa koskevan rajoituksen tai osittain tai kokonaan hylännyt pidättämiseen oikeutetun virkamiehen asiaa koskevan vaatimuksen.

5 luku 8 §, matkustuskiellon kumoaminen  

Aikaraja tulisi olla sama kuin vastaavassa tilanteessa pakkokeinoasiassa (ks. edellä 3 luku 14 § 2 mom yhteydessä lausuttu).

6 luku 3 §, väliaikainen vakuustakavarikko 

Säännöksessä tai ainakin sen perusteluissa olisi syytä mainita mahdollisuus tehdä väliaikaisen vakuustakavarikon päätös myös arvomääräisenä. Tällä hetkellä oikeustila on tältä osin epäselvä, mutta käytännön tarpeet tällaisiin ratkaisuihin ovat ilmeiset. Yhtenäistä käytäntöä on vaikea saavuttaa ilman lainsäädännön täsmentämistä. 

Väliaikaisen vakuustakavarikon arvomääräisyyden merkitys korostuu erityisesti Euroopan Unionin jäsenvaltioiden välisissä jäädyttämispäätöksissä, sillä virallisen syyttäjän lähettämässä omaisuuden jäädyttämistä koskevassa pyynnössä ei välttämättä kyetä yksilöimään jäädytettävää omaisuutta, vaan sen etsiminen ja yksilöiminen jää ulkomaisen viranomaisen tehtäväksi ja harkintavaltaan.    

6 luku 5 §, vakuustakavarikon uudelleen käsittely

Säännöksessä mainittu vakuustakavarikon uudelleen käsittelyn yhden kuukauden mittainen enimmäismääräaika on käytännön syistä hyvin ongelmallinen. Vakavan talousrikoksen esitutkinta ja syyteharkinta kestävät keskimäärin yli puolitoista vuotta. Uuden säännöksen mukaan olisi mahdollista, että tutkinnanjohtaja ja syyttäjä kävisivät ennen vakavan talousrikoksen syytteen nostamista kymmeniä kertoja pakkokeinoistunnossa vakuustakavarikkoa uudistamassa. Säännös on myös ymmärrettävissä siten, että huolimatta syytteen nostamisesta vakuustakavarikkoasian saisi kerran kuukaudessa käsiteltäväksi aina asian pääkäsittelyyn asti.

Kun tutkinnanjohtajat ja syyttäjät hoitavat kymmeniä erillisiä asioita, on tiukentuvien resurssien tilanteessa kestämätöntä edellyttää kuukausittaista käyntiä pakkokeinoistunnossa toistamassa aiemman käsittelykerran vaatimukset ja perustelut. Omaisuuden perusoikeussuoja ei edellytä tällaista mahdollisuutta eikä muutokselle ole esitetty riittäviä perusteita. Tämän kaltaista säännöstä ei tule säätää vaan vakuustakavarikon  pysyvyys tulee ratkaista esitetyn lain 4 §:n ja 7 §:n mukaisesti.  

7 luku 1 §, takavarikoimisen edellytykset

Takavarikon kohteen määrittely sisältää sen käytännön kannalta tärkeän uudistuksen, että myös kiinteän omaisuuden takavarikoiminen on kiistatta mahdollista. Tämä on tärkeää mm. laajennetussa rikoshyödyn menettämisessä ja ulkomailla sijaitsevan rikoksella saadun omaisuuden jäädyttämismenettelyssä.

7 luku 13 §, takavarikon kohteen säilyttäminen

Takavarikoitavien kohteiden lisääntyminen luo paineita kohteiden asianmukaiselle säilyttämiselle. Säännöksen mukaan kihlakunnan poliisilaitoksen päällikkö tai poliisin valtakunnallisen yksikön päällikkö voi määrätä kohteen myytäväksi tietyin edellytyksin. Kyseinen toimivaltasäännös on asianmukainen jutun esitutkintavaiheessa ja myöhemminkin, kun kyse on tutkinnanjohtajan päättämästä takavarikosta. Kun on kyse syyttäjän syyteharkintavaiheessa tai myöhemmin tekemästä takavarikosta, on ongelmallista, että  esim. nopeasti pilaantuvan tai arvoltaan nopeasti alenevan omaisuuden myyntimääräys haetaan poliisipäälliköltä. Syyttäjällä on rikosprosessin tässä vaiheessa paremmat edellytykset arvioida myyntimääräyksen perusteet ja asiamukaisuus.

Kohteen myymiseen liittyvää toimivaltasäännöstä tulee muuttaa siten, että syyttäjä on myös toimivaltainen määräämään kohteen myytäväksi.     

7 luku 24 §,  hävittäminen

Säännöksen ensimmäisen momentin perusteluissa olisi aiheellista mainita lain 3 luvun 10 §:n mukaisesta esitutkinnan rajoittamisesta sekä mahdollisuudesta sen yhteydessä päättää takavarikoimisen sijasta suoritettavista toimenpiteistä.

10 luku 26 §, rikoksentekokielto

Säännöksessä on kyse peitetoimintaa suorittavan poliisimiehen vastuuvapausperusteista hänen tehtyään toiminnassaan rikkomuksia. Vastuuvapaus on kirjattu muotoon "rangaistusvastuusta vapaa". Rikoslain yleisen osan terminologian mukaan tämä tarkoittaa anteeksiantoperustetta.

Jatkovalmistelussa  olisi syytä vielä harkita, tulisiko sääntely perustaa toimivaltasäännökseen ja kolmijakoon oikeudenvastaisuuden poissulkevat oikeuttamisperusteet, syyllisyyden poistavat anteeksiantoperusteet ja rangaistavat toimivallan ylitykset. 

Poliisin rikoksenteko-oikeuteen liittyy periaatteellisia ongelmia, joihin asianajajien Tuija Turpeisen ja Markku Fredmanin eriävässä mielipiteessä on viitattu. Toisaalta mikäli peitepoliisitoiminta ylipäätään hyväksytään järjestäytyneen rikollisuuden torjuntakeinona, ehdotonta rikoksentekokieltoa ei voitane toteuttaa vesittämättä samalla peitehenkilön toimintaedellytyksiä. 

Komitean ehdotus vaikuttaa kompromissilta, joka antaisi niin rajoitetut toimivaltuudet, ettei niillä ole juurikaan merkitystä. Esimerkiksi pelkästään rikesakolla rangaistavat liikennerikkomukset ovat niin vähäisiä, ettei tällainen vastuuvapaus käytännössä lainkaan vähentäne ajoneuvon kuljettajana toimivan peitehenkilön paljastumisvaaraa. Tämä voi olennaisesti vaikeuttaa peitetoimintaa taikka toisaalta vaarana on, että tosiasiallisesti toimitaan jatkuvasti harmaalla tai rangaistavalla vyöhykkeellä.  

Toiminnan lainmukaisuuden arviointi on niin ikään tärkeä ja vaikeasti ratkaistava kysymys. Komitean esittämän säännöksen perusteluissa todetaan, että anteeksiantoperusteen selvittämiseksi jokainen peitepoliisin tekemä rikkomustapaus tutkittaisiin ja että rangaistusvastuusta vapautuminen olisi siten varsin rajoitettua. Perusteluissa ei kuitenkaan oteta lainkaan kantaa siihen, millaisessa esitutkinnassa tai muussa menettelyssä peitepoliisin rikkomukset tutkittaisiin tai miten ne arvioitaisiin ja ratkaistaisiin. Mikäli peitepoliisin rikoksenteko-oikeudesta säädetään, tulee samalla ainakin hallituksen esityksen perusteluissa käsitellä rikkomuksiin liittyvää ilmitulomekaniikkaa, niiden tutkimista sekä niihin liittyviä lainkäytöllisiä ratkaisuja. Kantaa tulisi ottaa myös tällaisen tutkinnan päätteeksi annettavien ratkaisujen julkisuuskysymyksiin.

Oikeusministeriön työryhmämietinnössä 2005:5 esitettiin peitepoliisin rikoksenteko-oikeuden rajaamista in concreto sakolla rangaistaviin tekoihin. Tämä lienee realistisempi lähtökohta kuin toimikunnan ehdotus.

10 luku 27 §, järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan osallistuminen

Mitä edellä on lausuttu tarpeesta menettelyn lainmukaisuuden tutkimisen yksityiskohtaisemmasta sääntelystä koskee myös tätä lainkohtaa. Mikäli edellytyksenä on lainsäädännössä harvinainen erittäin pätevin perustein tehty oletus, syntynee arvostuksen- ja tulkinnanvaraisia rajatapauksia usein. Arviointia vaikeuttaa edelleen se, että järjestäytyneen rikollisryhmän toimintaan osallistuvalla peitepoliisilla ei välttämättä ole reaaliaikaisia, selkeitä ja oikeita alkutietoja arviointinsa pohjaksi. 

10 luku 54 §, ylimääräisen tiedon käyttäminen 

Valtakunnansyyttäjänvirasto ei voi yhtyä toimikunnan ehdotukseen, jossa ylimääräisen tiedon käyttämisen edellytykseksi asetettaisiin se, että tieto koskee rikosta, jonka tutkinnassa olisi saatu käyttää kysymyksessä olevaa pakkokeinoa.

Korkein oikeus on tuomiossaan KKO:2007:58 käsitellyt teknisen kuuntelun avulla saadun äänitallenteen käyttöä todisteena rikoslain 15 luvun 11 §:ssä tarkoitetun rikoksentekijän suojelemisrikoksen selvittämisessä. Kyseisen rikoksen rangaistusmaksimi on yksi vuosi vankeutta, joten teknistä kuuntelua koskevaa lupaa ei olisi edes voitu myöntää tämän rikoksen selvittämiseksi. Hovioikeus oli myöhemmin kumonnut käräjäoikeuden lupapäätöksen teknisestä kuuntelusta. Korkein oikeus oli pysyttänyt tämän päätöksen.

Näin ollen tilanteessa, jossa syyttäjä oli vedonnut kumotun teknisen kuuntelun äänitallenteeseen, jota ei olisi edes saanut hankkia syytet-
tävän rikoksen perusteella, on korkein oikeus asettanut todisteen hyödyntämisratkaisussaan etusijalle sen, että äänite on hankittu luvan ollessa voimassa ja että vakavien rikosten selvittämisintressi sekä rikosoikeudellisen järjestelmän uskottavuus tässä tapauksessa ylittivät perustuslaissa turvattujen yksityiselämän ja luottamuksellisen viestinnän suojan vaatimukset. Korkein oikeus on myös korostanut asiassa oikeudenkäymiskaaren 17 luvun 2 §:n mukaista vapaan todistelun periaatetta, ehdottomien todistamiskieltojen poikkeuksellisuutta oikeusjärjestelmässämme sekä puolustuksen mahdollisuutta oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin tunnusmerkkien mukaisesti riitauttaa kuuntelun sivutuotteena syntynyt äänite.

Korkein oikeus totesi edelleen, ettei teknisen kuuntelun avulla saatuun ylimääräiseen tietoon ollut perusteltua suhtautua toisin kuin muuhunkaan sellaiseen tietoon, joka on sattumalta tullut esille poliisin suorittaman lainmukaisen esitutkinnan yhteydessä. Korkeimman oikeuden edellä mainittua kantaa voitaneen pitää vallitsevana oikeuskäytäntönä salaisten pakkokeinojen tuottaman ylimääräisen tiedon käyttämisessä.

Vakiintuneesta todisteiden vapaan arvioinnin periaatteesta ei ole syytä tehdä näin merkittävää poikkeusta pakkokeinolainsäädännössä. Ehdotetulle muutokselle ei ole esitetty millään tavoin vakuuttavia perusteluja muutokselle. Ylipäätään kysymys hyväksyttävästä oikeudenkäyntiaineistosta kuuluu paremmin oikeuskäytännön ratkaistavaksi taikka lainsäädännöllisesti oikeudenkäymiskaaren ja oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain piiriin.

Säännöksen perusteluissa todetaan, ettei perustuslain kannalta ole täysin yksiselitteistä, kuinka tarkasti ylimääräisen tiedon käytöstä tulisi säätää. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on ratkaisuissaan edellyttänyt, että ylimääräisen tiedon käyttämisestä tulee säätää lailla, mutta samalla ihmisoikeustuomioistuin on ylimääräistä tietoa koskevissa ratkaisuissaan erityisesti korostanut oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumista sekä epäillyn oikeutta riitauttaa ja kyseenalaistaa ylimääräinen tieto. EIT:n ratkaisukäytännön mukaan edes se, että todisteen sisältämä tieto on hankittu lainvastaisella tavalla, ei välttämättä merkitse sitä, ettei todistetta saisi käyttää oikeudenkäynnissä.

Oikeusjärjestyksessämme on perinteisesti katsottu vapaan todisteiden harkinnan parhaiten turvaavan aineellisen totuuden selvittämistä niin esitutkinnassa kuin oikeudenkäynnissä. Ehdotetulla säännöksellä kavennettaisiin vapaan todistelun alaa luomalla selkeä todisteiden hyödyntämiskielto. Ehdotetulla säännöksellä väistämättä myös loukattaisiin asianomistajien asemaa tavalla, joka olisi outoa suomalaisessa rikosoikeudenhoidossa. Jos esimerkiksi laillisen telekuuntelun sivutuotteena epäilty kertoisi raiskanneensa ja huomattavaa väkivaltaa käyttäen pahoinpidelleensä tietyn henkilön, ehdotetun säännöksen mukaan epäillyn äänitettyä kertomaa ei voitaisi käyttää oikeudenkäynnissä näyttönä. 

Asianosaisten oikeudenkäyntiin tuoman näytön käyttö- ja hyödyntämisratkaisut kuuluvat asiaa käsittelevälle tuomioistuimelle. Mikäli ylimääräisen tiedon käytön rajoista kuitenkin säädetään, tulisi ylimääräisen tiedon käyttöraja asettaa kihlakunnansyyttäjä Tea Kangasniemen eriävässä mielipiteessään esittämin tavoin sakkorikosten tasolle. Tällöin käyttörajoitus ei kohdistuisi myöskään asianomistajien oikeuksiin liian ankarana. 
 
4 mom

Pykälän neljännen momentin sisältämä ylimääräisen tiedon käytön päätöksentekoa koskeva säännös on myös hyvin ongelmallinen. Kun kysymyksessä on laillisen menetelmän käytön aikana selvinnyt ylimääräinen tieto, sen käyttämisestä päättämisen tulisi kuulua  pidättämiseen oikeutetulle virkamiehelle.  

Säännösehdotus tarkoittaisi, että telekuuntelulla saadun ylimääräisen tiedon käyttämisestä päättäisi esitutkintavaiheessakin tuomioistuin. Tällainen erillinen prosessi tiedon hyödyntämisoikeudesta ei ole missään tapauksessa järkevä. Tuomioistuin joutuu joka tapauksessa asian varsinaisessa käsittelyssä ottamaan kantaa todisteiden hyödyntämiseen. Tällöin tuomioistuimella on monin verroin paremmat edellytykset arvioida todisteen merkitystä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin kannalta kokonaisuutena. Erillisessä prosessissa tuomioistuin joutuisi tekemään ratkaisun puutteellisen aineiston perusteella ja tästä ratkaisusta täytyisi olla jonkinlainen muutoksenhakumahdollisuus, joko erikseen taikka viimeistään pääasian yhteydessä. Näin ollen prosessitaloudellisetkin seikat puhuvat voimakkaasti esitystä vastaan.

10 luku 58 §, salaisesta tiedonhankinnasta ilmoittaminen  

Pykälän 3-5 momenteissa säädetään peitetoiminnasta, valeostosta ja tietolähteen ohjatusta käytöstä ilmoittamisesta epäillylle kirjallisesti sen jälkeen, kun rikosasia on siirtynyt syyttäjän harkittavaksi. Kyseessä olisi merkittävä muutos voimassa olevaan oikeuteen. Eduskunnan lakivaliokunta ja hallintovaliokunta ovat mietinnön yleisperusteluissa kerrotulla tavalla aiemmin päätyneet erilaiseen näkemykseen menetelmistä ilmoittamisessa. Poliisimiehen ja tiedottajan sekä näiden omaisten hengen ja terveyden suojaaminen muodostavat asiassa keskeisen epäillyn intressien vastapainon.

Jo menetelmän käytöstä kertominen mitä ilmeisimmin aiheuttaa vaaran niin peitepoliisin kuin käytetyn tiedottajan henkilöllisyyden paljastumisesta. Rikoksesta epäillyillä, erityisesti järjestäytyneeseen rikollisuuteen osallistuneilla, on todettu olevan suuri kiinnostus tällaisten henkilöiden selvittämiseen. Mikäli samassa esitutkinnassa on käytetty tiedottajaa ja valeostoa/peitetoimintaa, on ilmeistä, että toisen henkilöllisyyden paljastuminen johtaisi myös toisen henkilön paljastumiseen. 

Tarkoituksena ei tule olla, että peite-  ja valeostotehtäviin koulutetuista poliisimiehistä tehdään "kertakäyttötavaraa" näissä tehtävissä. Myöskään tiedottajaa ei ole rikostorjunnallisesti järkevää uhrata säännöksen ilmoittamalla tavalla tilanteessa, jossa tiedottajan kautta ei ole hankittu pääkäsittelyssä käytettävää näyttöä. Tiedottajan kohdalla hänen henkilökohtaisen turvallisuutensa vaarantumisen riski on myös hyvin suuri.

Epäillyn oikeuksia tulisi arvioida oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin edellytysten kautta. Ilmoittamissäännöt tulisi laatia siten, että mikäli syyttäjä tulee pääkäsittelyn todistelussa käyttämään edellä mainittujen salaisten pakkokeinojen suorittanutta poliisia tai tiedottajaa todistajana tai näiden henkilöiden avulla hankittua muuta näyttöä, menetelmästä tulee ilmoittaa epäillylle.

Mikäli kyseisiä menetelmiä on käytetty niiden laillisen päätarkoituksen mukaisesti eli esitutkintaa ohjaten ja suunnaten eikä menetelmien käytön tuloksia lainkaan käytetä rikosasian näyttönä, tulisi menetelmien käyttö pääsäännön mukaisesti salata rikoksesta epäillyiltä ja syytetyiltä. Menetelmän käyttö tulisi kuitenkin paljastaa näissäkin tilanteissa, mikäli salaaminen ilmeisesti loukkaa epäillyn tai asianosaisen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

Ilmoittamisvelvollisuutta koskevat säännökset tulee laatia arkitodellisuuden mukaista oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä silmällä pitäen eli oikeudenkäynnissä käytettävästä aineistosta ja sen taustoista tulee ilmoittaa. Näennäisen oikeusturvan nimissä ei tule vaarantaa yhteiskunnallisesti arvokasta sekä hyvin vaarallista virkatyötä tekevää poliisimiestä eikä hänen omaisiaan. Vastaavaa suojaa tulee osoittaa myös poliisin tiedottajille.

Toimikunnan mietinnön ehdottaman sääntelyn perusteluissa s. 520 lausuttu argumentointi herättää ihmetystä. Perusteluissa mainitaan ehdotusta tukevana esimerkkinä tilanne, jossa ilman peitetoiminnan, valeoston tai tietolähteen ohjatun käytön paljastamista syytön tuomittaisiin rangaistukseen. Kun syyttäjä ajaa syytettään virkavastuulla, niin epäselväksi jää, missä tilanteissa valitsisi vaara siitä, että syyttäjä vaatisi tietensä syyttömälle rangaistusta? 

Sen sijaan lausuma osaltaan osoittaa, että vaitiolo-oikeuden säätäminen syyttäjälle on välttämätöntä. Edellä kuvattu vaara voisi esiintyä tilanteessa, jossa poliisi ei ole kertonut peitetoiminnan tai valeoston käytöstä vaitiolo-oikeutta vailla olevalle syyttäjälle. Tällöin syyttäjä ei välttämättä pysty arvioimaan näyttöä kokonaisuutena oikein. Esitutkinnasta vastanneella poliisilla ei puolestaan ole tietoa pääkäsittelyssä tapahtuvista näytön ja oikeudenkäyntiaineiston muutoksista, jotka saattavat asettaa peitetoiminnan tai valeoston merkityksen aivan uuteen valoon.

3 Poliisilaki

Syyttäjälaitoksen kannalta merkittävimmät poliisilain muutostarpeet liittyvät salaisia pakkokeinoja ja vaitiolo-oikeutta koskeviin säännöksiin.  Mietinnössä lähdetään siitä, että poliisilain salaisia pakkokeinoja koskeva sääntely saatetaan mahdollisimman yhdenmukaiseksi pakkokeinolain säännösten kanssa. Tämän vuoksi tässä lausunnossa kommentoidaan salaisia pakkokeinoja ainoastaan pakkokeinolakia koskevien muutosehdotusten arvioinnin yhteydessä. Pedagogisista ja käytännön syistä saattaa tosin olla hallitusneuvos Tom Vuoren ja poliisiylitarkastaja Robin Lardotin eriävässä mielipiteessä esitetyin tavoin syytä vielä harkita sanotun viittaustekniikan käyttöä.

Poliisilain 44 §:ssä poliisin henkilöstölle säädetty vaitiolo-oikeus on syyttäjäntoiminnassa merkittävä kysymys kahdesta eri syystä. Ensinnä vaitiolo-oikeuden rajojen epämääräisyys ja tulkinnanvaraisuus voi olla ongelmallinen tilanteissa, joissa vaitiolo-oikeus rajaa syyteharkinnan kannalta olennaista näyttöä. Tilanne on vastaava jo esitutkintavaiheessa epäiltyjen poliisirikosten tutkinnassa, joissa syyttäjä toimii tutkinnanjohtajana. 

Edellä tarkoitettuja ongelmallisia tapauksia esiintyy lukumääräisesti harvoin, mutta kokonaisuudistuksessa tulee luonnollisesti pyrkiä selkeämpään sääntelyyn. 

Toiseksi vaitiolo-oikeutta koskeva sääntely tulisi laajentaa koskemaan myös syyttäjälaitoksen henkilöstöä. Valtakunnansyyttäjänvirasto on aiemmin jo kahteen otteeseen tehnyt oikeusministeriölle erillisen esityksen syyttäjän vatiolo-oikeutta koskevasta nimenomaisesta sääntelystä. Nyt kokonaisuudistuksen yhteydessä tämä lainmuutos tulee viimeistään toteuttaa.

		7 luku 1-5 §:t, vaitiolovelvollisuus ja -oikeus

Eduskunnan apulaisoikeusasiamiehen ratkaisu 22.9.2004 dnro 721/4/02 kuvaa hyvin niitä tulkintaongelmia, joita nykyiseen poliisin vaitiolo-oikeutta koskevaan sääntelyyn sisältyy. Tuossa asiassa olivat vastakkain keskenään ristiriidassa olevat, toisaalta tiedon salaamista ja toisaalta sen ilmaisemista puoltavat  oikeudelliset intressit. Käytännössä voi esiintyä lukuisia erilaisia tilanteita, joissa sekä vaitiololla suojattavat intressit että tiedon ilmaisemista vaativat intressit ovat sangen olennaisia ja esimerkiksi perusoikeuden luonteisia. Tälle sangen vaikealle punninnalle ei anneta nykylainsäädännössä eikä  myöskään sen esitöissä juuri mitään kriteerejä. Asia jää varsin puhtaasti  yksittäisen poliisimiehen harkinnan varaan.

Riittävää ei ole, että lainsäädäntöön sisältyy mekanismi vaitiolon murtamiseen törkeimpien rikosten kohdalla. Vaitiolo-oikeutta (tai -velvollisuutta) koskevan sääntelyn ei pitäisi olla niin epämääräistä ja avointa kuin nykyään. Nykyinen poliisilain säännös ei sanottavasti ohjaa harkintaa  ja jälkikäteenkin on hyvin vaikea arvioida menettelyn oikeellisuutta. 

Toimikunnan esitys on merkittävä askel kattavampaan ja selkeämpään sääntelyyn. Esitetyin tavoin on perusteltua erottaa suojattavissa intresseissä tilanteet, joissa tiedon ilmaiseminen vaarantaa säännöksissä tarkoitetun henkilön turvallisuuden (7 luvun 1 §) muista luottamuksellisista tiedoista (7 luvun 3 §). Ensin mainitut kuuluisivat vaitiolovelvollisuuden alaisuuteen ja muut tiedot jäisivät vaitiolo-oikeuden alaan. Kun 7 luvun 1 §:ssä olisi siten kysymys velvollisuudesta, on tarkoituksenmukaista, että 2 §:ssä säädettäisiin mahdollisuudesta antaa tällaisia tietoja tahoille, joilla on tähän erityinen tarve ja joilla tiedot pysyvät turvassa.

Ehdotettu 7 luvun 5 § rajoittaisi sitä nykylainsäädännön sisältämää ongelmaa, että poliisin henkilöstöön kuuluva on vaitiolo-oikeuden nojalla voinut jättää ilmaisematta myös tiedot tapahtuneeksi epäillystä rikoksesta. Säännöksen nojalla voitaisiin turvata myös asianomistajan oikeudet edellä mainitun EOA:n ratkaisun kaltaisissa tilanteissa. 

Tämän lainkohdan osalta tulisi kuitenkin jatkovalmistelussa ottaa ainakin perusteluissa kantaa itsekriminointisuojan merkitykseen säännöksen tarkoittamissa tilanteissa. Epäilys virkavelvollisuuksien vastaisesta menettelystä saattaa koskea useita salaiseen tiedonhankintaan taikka peitetoimintaan osallistuneita erilaisissa rooleissa.

		Yleisistä syyttäjistä annettu laki 11a §, viittaussäännös poliisilakiin

Toimikunnan mietinnössä on kiinnitetty huomiota erityisesti siihen vaaraan, että vailla vaitiolovelvollisuutta ja -oikeutta oleva syyttäjä (tai muu syyttäjälaitoksen henkilöstöön kuuluva) joutuu paljastamaan tietoonsa saamansa tietolähteenä tai peitehenkilönä toimineen henkilöllisyyden taikka tarpeettomasti ilmaisemaan poliisin teknisiä tai taktisia menetelmiä. Tämän ohella tilanne on ongelmallinen myös silloin, kun poliisi sanotun sääntelyn puutteen vuoksi ei kerro syyttäjällä tällaisia tietoja.

Syyttäjän vaitiolo-oikeuden rajallisuus on erityisen epäjohdonmukainen niissä asioissa, joissa syyttäjä toimii epäillyn poliisirikoksen tutkinnanjohtajana. Tällöin syyttäjä ei välttämättä saa samoja tietoja kuin hänen johdettavanaan olevat tutkijat. Muutoinkin nykyisessä rikosprosessissa on lainsäätäjän hyväksymä lähtökohta ja tehokkaan sekä tarkoituksenmukaisen toiminnan edellytys, että syyttäjä ja esitutkintaviranomainen tekevät asian laadun sitä vaatiessa kiinteää yhteistyötä.

Myös yhä lisääntyvälle kansainväliselle yhteistyölle syyttäjän vaitiolo-oikeuden puuttuminen aiheuttaa merkittäviä esteitä. Yhteisten tutkintaryhmien (JIT) toimintaan syyttäjä ei esitutkintayhteistyön puitteissa voi täysipainoisesti osallistua, mikäli hänellä ei ole vaitiolo-oikeutta.

Equality of arms -periaatteen noudattaminen ei muodosta vasta-argu-menttia syyttäjän vaitiolo-oikeudelle. Esitutkintayhteistyössä kertyy joka tapauksessa syyttäjälle väistämättä puolustukseen verrattuna "ylimääräistä" tietoa. Mutta vastaavasti puolustuksella on paljon sellaista tietoa, jota ei ole syyttäjän käytettävissä. Syyttäjän virkavelvollisuuksiin kuuluu harkita, miten tällaista ylimääräistä tietoa käytetään. Syyttäjän oma vastuu esitutkinnan asianmukaisuudesta lisää esitutkinnan objektiivisuuteen ja lainmukaisuuteen kohdistuvaa kontrollia.

Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisen kannalta keskeistä on, että tuomioistuimen ratkaisun perusteena käytettävissä oleva aineisto on kaikkien asianosaisten tiedossa. Tämä koskee siis sellaista aineistoa, johon oikeudenkäynnissä vedotaan. Puolustuksen kannalta tärkeää voi olla saada tietoonsa tämän lisäksi myös esitutkinnassa kertynyt aineisto, joka vastaajan oman arvion mukaan olisi vastaajan edun mukaista, mutta johon syyttäjä ei aio prosessissa vedota.

Syyttäjän vaitiolo-oikeus ei vaaranna näitä intressejä. Jos syyttäjä sääntelyn tarkoittaman tiedon paljastumisuhan  nojalla jättää vetoamatta johonkin vastaajan syyllisyyttä tukevaan seikkaan, tämä ei loukkaa vastaajan oikeuksia. Mikäli kysymys on puolestaan ainakin jollekulle vastaajalle edullisista seikoista (esimerkiksi tiedon hankkimistapaan liittyvän menettelyn oikeellisuus tai vastuun kohdentaminen vastaajien kesken), syyttäjä ei voi tällaisiin seikkoihin reagoida, ellei saa niitä edes poliisilta tietoonsa. Tämä sisältää suuremman vaaran virheellisestä tuomiosta kuin syyttäjän virkavastuullaan soveltama vaitiolo-oikeus.

Selvää on, että myös syyttäjä voi joutua vaikeisiin punnintatilanteisiin tiedon ilmoittamista tai salaamista harkitessaan. Tämä ei kuitenkaan ole ongelmallisempi kuin nykytilanne, jossa harkinta on yksin esitutkintaviranomaisen tehtävänä. Edellä on jo korostettu sitä, että sanotun harkinnan perusteiden täsmentäminen on välttämätöntä. Ehdotuksessa on s. 177 todettu, että syyttäjän velvollisuus huolehtia oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisesta ei edellytä erityistä sääntelyä. Perustelujen yhteydessä tämä velvollisuus on kuitenkin syytä tuoda selvästi esiin.

Viittaussäännös kohdistuu poliisilain 7 luvun 1 ja 3-5 §:iin. Asiassa tulisi vielä harkita, pitäisikö syyttäjän poliisirikosten tutkinnanjohtaja-aseman vuoksi viittaukseen sisällyttää myös 7 luvun 2 §.

Apulaisvaltakunnansyyttäjä	Jorma Kalske

Valtionsyyttäjä		Mika Illman