Oikeusministeriö,
PL 25,
00023 VALTIONEUVOSTO
	
 Viite: Oikeusministeriö / lainvalmisteluosasto, lausuntopyyntö 27.5.2009	

oikeusministeriön komiteamietintö 2009:2

Pyydettynä lausuntona Varsinais-Suomen poliisilaitos vastaa näkemyksenään esitutkinta- ja pakkokeinotoimikunnan mietinnöstä seuraavaa: 
Esitutkintalaki ja pakkokeinolaki ovat tulleet voimaan vuoden 1989 alusta ja poliisilaki vuoden 1995 lokakuussa. Kaikkia kolmea lakia on muutettu useaan otteeseen niiden säätämisen jälkeen. Näiden osittaisuudistusten johdosta laeista on nykyisellään muodostunut osaltaan hieman sekava kokonaisuus. Lakien yhdenaikaiseen käsittelyyn ja yhteen kokonaisuuteen tähtäävä tavoite on kannatettava.
Lakiuudistusten sinällään kannatettavasta tavoitteesta huolimatta poliisilaitoksen näkemys tukee kyseiseen esitykseen liittyvää ja sisäministeriön poliisiosaston 29.4.2009 jättämää eriävää mielipidettä ja siinä esitettyjä perusteluja.

Yleisenä havaintona lakiesitykseen kiinnittää huomion salaisiin pakkokeinoihin liittyvä ja äärimmäisen tarkkaan ja monimuotoiseen sääntelyyn pyrkivä esitysteksti. Esitetty vaatimus ennakointiin pakkokeinojen tuloksellisuuden suhteen (erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle/ välttämätöntä rikoksen selvittämiseksi) tuntuu lähinnä ylimitoitetulta. Toisaalta tämä on ymmärrettävää pakkokeinojen luonteesta johtuen. On kuitenkin todennäköistä, että salaisten pakkokeinojen liialliseen ja monitulkintaiseen sääntelyyn pyrkivä esitys johtaa käytännössä siihen, että keinoja ei enää voida käyttää tehokkaasti. Näin lainsäädäntö itsessään luo tehokkaan esteen lain käytännön soveltamiselle. Tämä ei liene lainsäätäjän tarkoitus?

Edelleen tällaisena ja esitetyssä muodossa olevat lain säännökset eivät ole aikaisempaan verrattuna helpompilukuisia tai ymmärrettäviä.  Erityisesti tämä korostuu pakkokeinolain ja poliisilain tiedonsaantiasioita koskevien säädösten kohdalla. Lukuisat eri viittaukset vaikeuttavat tekstin lukemista entisestään. Parempi vaihtoehto käyttäjän kannalta on lainkirjoittamisen yhteydessä lisätä kyseinen teksti asianomaiseen kohtaan.

Vahingonkorvausvastuuseen ehdotetaan nykyiseen käytäntöön verrattuna osittaista tiukennusta eli tuottamuksesta riippumatonta vahingonkorvausvastuuta. Ehdotuksesta ei kuitenkaan käy ilmi nykyisen lainsäädännön tai korvauskäytännön toimimattomuus. Poliisilaitoksen näkemyksen mukaan nykyinen vahingonkorvauskäytäntö on toimiva ja myös kansalaisen oikeusturvan kannalta riittävä.   Vahingonkorvauslainsäädäntöä uudistettaessa viranomaistoiminta /julkisyhteisöjen vahingonkorvausvelvollisuus tulisi käsitellä yhtenä kokonaisuutena. Tällä menettelyllä saadaan mahdollisimman hyvin varmistettua kansalaisten yhdenmukainen oikeusturva ja korvauskäytäntö myös eri viranomaisissa.   

Poliisilaki

Ehdotetun poliisilain voimakeinon käyttöä koskevassa 16§:ssä esitetään poliisin toimivan virkavastuulla myös hätävarjelutilanteessa. Poliisilaitoksen näkemyksen mukaan virkavastuun korostaminen hätävarjelutilanteessa on tarpeetonta, koska jo perustuslain 118§:n mukaan virkamies vastaa virkatoimensa lainmukaisuudesta. Myös voimassaolevan lainsäädännön perusteella poliisi toimii virkatehtävissään virkavastuulla. 
Voidaan perustellusti odottaa, että poliisilla on koulutuksensa ja suojavarusteidensa avulla paremmat mahdollisuudet selvitä työtehtävissään hätävarjelutilanteesta kuin keskivertokansalaisella. On kuitenkin kiinnitettävä erityistä huomiota siihen, että hätävarjelutilanne ei ole poliisin suunniteltua ja johdettua voimankäyttöä vaan käytännössä poliisi tai sivullinen, jonka oikeuksia poliisi puolustaa on joutunut hallitsemattoman ja oikeudettoman hyökkäyksen kohteeksi yllättäen. Hätävarjelutilanne on luonteeltaan odottamaton ja yllättävä tapahtuma, johon ei mennä suunnitellusti vaan syystä tai toisesta siihen joudutaan. Poliisimies voi joutua oikeudettoman hyökkäyksen uhriksi esim. vapaa-ajallaan tai lomallaan. Miten hätävarjelutilanteeseen liitetty ”ehdoton” virkavastuu toteutuisi tässä tilanteessa, jossa ei ole kysymys minkäänlaisesta virantoimittamisesta?  
Virkavastuuseen ja toisaalta rikoslain 40luvun 9§:n virkavelvollisuuden rikkomiseen liittyen todetaan tunnusmerkistössä:” jos virkamies virkaansa toimittaessaan tahallaan muulla kuin edellä tässä luvussa säädetyllä tavalla rikkoo virkatoiminnassa noudatettaviin säännöksiin tai määräyksiin perustuvan virkavelvollisuutensa…” Virkavastuun korostaminen ja liittäminen hätävarjelutilanteeseen herättää kysymyksen siitä, että mitkä ovat ne virkamiesoikeudelliset säännökset, jotka koskevat hätävarjelutilanteen hoitamista ja joita vastaan poliisin toimintaa arvioidaan hätävarjelutilanteessa rikoslain säännösten lisäksi?
Hallituksen esityksessä (HE 44/2002 vp.) todetaan seuraavaa:…”poliisimiehellä ja häntä avustavalla henkilöllä on tehtävässään johtuvien erityisten toimivaltuuksien lisäksi kaikille kansalaisille yleisesti kuuluva oikeus hätävarjeluun tai pakkotilatekoon… Mahdollista on myös, että virkatehtävää suorittava poliisimies joutuu tilanteeseen, jossa hän saa hätävarjelusäännösten nojalla menetellä tavalla, johon poliisivaltuudet eivät häntä oikeuttaisi.” Kaiken kaikkiaan hätävarjelutilanteen tapauskohtainen ja konkreettinen sekä hädänomainen luonne huomioiden rajanveto viranomaistoimivaltuuksiin liittyvien tehtävien toteuttamisen ja jokaiselle kuuluvan puolustautumisoikeuden välillä on mahdotonta ilmaista täsmällisesti lainsäädännöllisillä ratkaisuilla. 
KKO ratkaisuun (2004:75) viitaten todetaan myös, että rikosoikeudellinen vastuuvapausperuste on ensisijainen poliisioikeudelliseen toimintaperusteeseen nähden. 
Nyt tätä kaikille kansalaisille kuuluvaa oikeutta hätävarjeluun ollaan lakiesityksessä osittain murentamassa ja rajaamassa poliisin osalta. 

Esityksen 18§:ssä todetaan poliisin aseenkäytöstä: ”Ampuma-asetta voidaan käyttää vain silloin, kun kyseessä on välitöntä ja vakavaa vaaraa toisen hengelle ja terveydelle aiheuttavan henkilön toiminnan pysäyttäminen, eikä lievempää keinoa pysäyttämiseksi ole käytettävissä”. 
Ilmeisesti lainsäätäjä haluaa tällä sanamuodolla: ”toisen hengelle ja terveydelle” sulkea pois poliisin aseenkäytön mahdollisuuden tilanteissa, jossa esim. huumeiden vaikutuksen alainen henkilö uhkaa ampua itsensä aseella?
Lisäksi sanamuoto ”välitöntä ja vakavaa vaaraa toisen hengelle ja terveydelle” jättää varsin avoimeksi sen, että paljonko painoarvoa voidaan antaa konkreettisessa tilanteessa esim. henkilön aikaisemmalle toiminnalle tai käytökselle, mielentilalle jne. vaarallisuusarviota tehtäessä ja poliisin toimintalinjoista päätettäessä. Välitön/vakava vaara muistuttaa läheisesti hätävarjelutilannetta ja tämä pykälän muotoilu voi rajoittaa liikaa poliisin aseenkäyttöä voimankäyttövälineenä. Tämän seurauksena poliisin aseenkäyttö saattaa lisääntyä varsinaisessa hätävarjelutilanteessa.

Ampuma-aseella uhkaamisesta ja laukauksen ampumisesta päättää esityksen tekstin mukaan päällystöön kuuluva poliisimies, jos se tilanteen kiireellisyys huomioon ottaen on mahdollista. 
Johdetuissa Vati-tilanteissa kyseinen käytäntö on perusteltua. Kuitenkin suurin osa kaikista poliisitehtävistä on sellaisia yhden partion tehtäviä, joissa kohteessa ei ole paikalla muita poliiseja. Päällystön edustaja on puhelimella tavoitettavissa joko poliisilaitoksen johtokeskuksessa tai johtovalmiudessa esim. kotonaan. Näin ollen päällystön toimintaedellytykset tehdä kiireellisiä päätöksiä aseella uhkaamiseen tai laukauksen ampumiseen puhelinsoiton perusteella on huomattavasti heikommat kuin paikalla olevalla ja reaaliaikaisen kokonaiskuvan tilanteesta omaavalla poliisimiehellä. 
Yleisesti ajatellen vastuu kyseisistä päätöksistä pitäisi olla pääsääntöisesti ja ensisijaisesti siellä, missä on parhaat ja reaaliaikaisimmat tiedot tapahtuneesta eli itse tapahtumapaikalla olevilla poliiseilla. Näin vältetään myös ilmoitusviiveiden, tilanteen muuttumisen ym. ympäristötekijöiden sekä informaatio virheiden ja väärinkäsitysten vaikutukset kriittisessä tilanteessa. Päällystön tavoitettavuus ja asianomaisen poliisimiehen tilanneselostuksen teko sekä päällystön vastaukseen käyttämä aika voivat osaltaan lisätä tilanteiden eskaloitumista hätävarjelutilanteeksi. 
 On huomioitava lisäksi se, että kaikki virka-aseen omaavat poliisit (virka-asemasta riippumatta) suorittavat vuosittain ampuma-aseen käyttöön liittyvän tasokokeen ja koulutuksen, jossa myös aseenkäyttöön liittyvää lainsäädäntöä ja ohjeistusta käydään lävitse. Kyseisestä aseenkäyttökoulutuksesta johtuen kaikilla poliiseilla on aseen käyttöön liittyvä koulutustausta ja toimintavalmiudet aseen käyttämiseen pääosin samanlaiset.

Vahingonkorvausvastuu

Ehdotuksesta ei käy ilmi nykyisen lainsäädännön tai korvauskäytännön toimimattomuus. Poliisilaitoksen näkemyksen mukaan nykyinen vahingonkorvauskäytäntö on toimiva ja myös kansalaisen oikeusturvan kannalta riittävä.   Vahingonkorvauslainsäädännön kokonaisuudistuksen yhteydessä viranomaistoiminta /julkisyhteisöjen vahingonkorvausvelvollisuus tulisi käsitellä yhtenä kokonaisuutena. Poliisia koskeva mahdollinen muutos vahingonkorvausvelvollisuuteen tulisi käsitellä kyseisen kokonaisuudistuksen yhteydessä. Tällä menettelyllä saadaan mahdollisimman hyvin varmistettua myös kansalaisten yhdenmukainen oikeusturva ja korvauskäytäntö eri viranomaisissa asioidessaan.   
Vahingonkorvausvastuuseen ehdotetaan nykyiseen käytäntöön verrattuna osittaista tiukennusta eli tuottamuksesta riippumatonta vahingonkorvausvastuuta. Tuottamuksesta riippumattoman vahingonkorvausvastuun hakemusten lisääntymisen myötä ongelmaksi tulisi myös 8 luvun 5 §:n kärsimyksen nojalla maksettavan korvauksen määrittely. Tältä osin pitäisikin pitäytyä vain konkreettisten vahinkojen korvaamiseen.

Esitutkintalaki

Kokonaisuudessaan laissa on ehkä tarpeettoman paljon pykäliä. Asioita / pykäliä voitaisiin mahdollisesti yhdistää luettavuuden tai sisällön siitä kärsimättä.
Poliisirikostutkinnan osalta poliisilaitos näkee nykyisenlaisen menettelyn tarkoituksenmukaisena. Yleisen uskottavuuden ja puolueettomuus näkökulman kannalta syyttäjän toimiminen tutkinnanjohtajana poliisirikostutkinnassa on ehdottoman välttämätöntä (pois lukien rangaistusvaatimus ja tai rikesakkoasiat).

Pakkokeinolaki

Esitetyn pakkokeinolain 2 luvun 2 §:ään on käytännön syistä syytä lisätä luetteloon myös lievä väärennys. Tämä antaisi enemmän mahdollisuuksia mm. vuokraamoiden tai liikkeiden kassoille esim. väärennetyksi epäillyn asiakirjan poissaamiseksi ja toisaalta epäillyn välittömään kiinniottoon ja saattamiseen poliisin tutkintatoimenpiteiden kohteeksi.

Lain 7 luvun 24 §:ssä on kirjattu vähäarvoiseen esineeseen kohdistuvat toimenpidemahdollisuudet. Tähän asti siihen on jouduttu hakemaan tulkintaa ”laajennetulla lain tulkinnalla”. Tältä osin kirjaus on toimintaa selkeyttävä ja osiltaan myös poliisin ja syyttäjän välistä yhteistyötä korostava.

Lain 8 luvun 7 §:n etsintäasiamies liittyen erityisetsintään on käytännössä tarpeeton lisäys. Ko. aineiston käytöstä ei ole nykyiselläänkään ollut käytännön ongelmia. Esitetty käytäntö on lisäksi omiaan hidastamaan pakkokeinojen käyttöä, lisäämään prosessin kustannuksia eikä välttämättä paranna osallisten oikeusturvaa mitenkään. Etsintäasiamies on prosessissa yksi henkilö lisää, joka tietää mm. todistelukiellon alaisesta materiaalista ja näin ollen on myös potentiaalinen tietoturvariski. 

Lain 8 luvun 30 §:ään henkilöntarkastuksen edellytyksistä tulisi lisätä aikaisemmin esitetyillä perusteilla myös lievä väärennys.

Lakiesityksen 9 luvun 2 § käsittelee koetta nautitun alkoholin tai muun huumaavan aineen toteamiseksi. Esityksen mukaan poliisimies voisi määrätä ajoneuvon kuljettajan kokeeseen.  Muutos poistaa nyt käytännössä olleen ja turhan byrokratian ja on oikean suuntainen.

Lain 10 luvun telekuuntelulistaan tulisi ehdottomasti lisätä törkeä varkaus.
Törkeän varkauden lisääminen telekuuntelulistaan olisi myös loogista, koska törkeä kätkemisrikoskin on listalla. Tämä edesauttaisi myös etupainotteista rikostorjuntaa.

	Lopuksi

Esityksen perusteella herää kysymys asiamiesten käytön tarpeellisuudesta ja roolista? Monissa tutkimuksissa on todettu kansalaisten luottamus poliisiorganisaatioon ja sen toimintaan olevan korkealla tasolla. Sen sijaan lakiesitysten perusteella vaikuttaa siltä, että poliisin toimintaan lainsäätäjän taholta ei luoteta ja tämän seurauksena luodaan entistä byrokraattisempia ja kalliita ratkaisuja. Jos ehdotettu asiamiesjärjestelmä on ratkaisu kyseisenkaltaisiin ongelmiin, niin tällöin tulisi mahdollisesti miettiä myös muihin pakkokeinoihin kohdistuvia asiamiesten järjestelmää. Ongelmalliseksi asian tekee se, että ”asiamiesjärjestelmän” luomisen ja laajentamisen jälkeen on vain ajan kysymys milloin on tarpeellista luoda myös asiamiehille oma valvontakoneistonsa. 

Edellä mainitun lisäksi poliisilaitos kiinnittää erityistä huomiota uudistuksen aiheuttamiin laajoihin koulutustarpeisiin ja siitä aiheutuviin kustannuksiin, joihin tulisi varata erillinen määräraha.
Samoin vahingonkorvausvastuun mahdollinen laajentaminen aiheuttaa lisärahoitustarvetta ja myös lisääntyvää työvoimatarvetta vahingonkorvaus hakemusten todennäköisesti lisääntyessä huomattavasti. 
Poliisilaitos esittää myös, että pakkokeinojen ilmoittamisvelvollisuutta ei laajennettaisi esityksen mukaisesti.

Poliisipäällikkö Tapio Huttunen

Komisario Juha Lehto