SOSIAALI- JA TERVEYSMINISTERIÖ		MUISTIO		
Vakuutusosasto			8.11.2007			

SUOMEN VAHINKOVAKUUTUSYRITYSTEN TASOITUSMÄÄRÄJÄRJESTELMÄN ARVIONTI SOLVENSSI II –SÄÄNNÖKSIÄ VALMISTELTAESSA

1. Tasoitusmääräjärjestelmän tarkoitus ja Suomen järjestelmän historia

Tasoitusmäärän tarkoitus on tasata vakuutusyrityksen vakuutusteknistä tulosta eri vuosien välillä. Keskimääräistä parempina vakuutusvuosina, kun vahinkosuhde on keskimääräistä alhaisempi tasoitusmäärä karttuu ja keskimääräistä huonompina vuosina tasoitusmäärä purkautuu. Tasoitusmäärä pienentää vakuutusteknisen tuloksen satunnaisvaihtelun vaikutusta vakuutusyhtiön tuloslaskelmassa. Huomattavaa on, että tasoitusmäärän karttuminen tai purkautuminen johtuu  vakuutusteknisestä tuloksesta, jonka johdosta se saattaa purkautua myös sijoitustoiminnallisesti hyvinä vuosina, jolloin korvausmenoa voitaisiin rahoittaa sijoitustoiminnan tuloksella.

Suomessa vahinkovakuutuksessa tasoitusmääräjärjestelmä otettiin käyttöön 1953. Sitä ennen vakuutusyhtiöiden tärkeimpänä keinona vakuutusliikkeen suojaamiseksi satunnaisheilahtelua vastaan oli (pääasiassa ulkomailta otettu) jälleenvakuutus: tasoitusmääräjärjestelmä pienensi jälleenvakuutustarvetta. Tasoitusmääräjärjestelmää luotaessa pääajatus oli ilmeisesti se, että tasoitusmäärää tulisi käyttää pääasiassa olemassa olevan riskiliikkeen satunnaisheilahtelun tasaamiseen. Täten se alensi pitkällä aikavälillä kokonaiskustannuksia. Tasoitusvastuu on luonteestaan johtuen käsitelty korvausvastuun osana ja on verokohtelultaan ollut samanlaista kuin muu korvausvastuu. Siirrot tasoitusmäärään ovat siten  vakuutusyhtiölle verovähennyskelpoista kulua (korvausvastuun muutos). Tasoitusmäärä on siksi verottamatonta (tosin tasoitusmäärä on kartutettu pääasiasta vakuutusmaksuista, joihin sisältyy vakuutusmaksuvero). Osin verokohtelun takia tasoitusmäärän kartuttaminen  ja purkaminen on ollut tarkoin säädeltyä ja tasoitusmäärällä on ollut yläraja. Vakuutusvalvontaviraston suostumuksella yhtiö voi kuitenkin käyttää standardimenettelyn sijasta yhtiökohtaista menettelyä (esim. yhtiökohtaisia parametreja), jos menettely on perusteltavissa yhtiökohtaisista tekijöistä lähtien.

Tasoitusmääräjärjestelmän luomisen toinen peruste oli rahoitusmarkkinoiden kehittymättömyys. Vakuutusyhtiöiden oli vaikeaa saada ulkopuolista rahoitusta liiketoiminnan laajentamiseen. Tasoitusmääräjärjestelmässä yhtiön vakavaraisuutta voitiin ajan myötä kerryttää  vakuutusmaksuista verotuksellisesti edullisella tavalla. Suomessa vakuutusmarkkinat olivat ensivakuutusten osalta pääosin kansallisten toimijoiden hallinnassa. Voidaankin sanoa, että tasoitusmäärän rahoituksesta vastasivat välillisesti pääasiassa suomalaiset vakuutuksenottajat. 

Järjestelmää on muutettu monta kertaa sen olemassaoloaikana, nykyisen järjestelmän perusperiaatteet  ovat peräisin 1980-luvun alusta. Suomen talous oli olennaisesti erilainen 1980-luvulla kuin se on nyt. Merkittävämpinä eroina voidaan mainita rahoitusmarkkinoiden vapautuminen ja rahoitusmarkkinoiden sääntelyn väheneminen, jonka seurauksena riskirahoituksen saatavuus on olennaisesti helpottunut. Riskirahoitusta voidaan hakea periaatteessa maailmanlaajuisesti. Lisäksi inflaatio on myös alentunut olennaisesti. Käytännössä inflaation alenemisen vaikutus on se, että vakuutusmaksutulon nimelliskasvu on hidastunut. Toisaalta talouden kasvu, eli vakuutusmäärien reaalikasvu, on osittain kompensoinut yleisen hintakehityksen alenemista. Ajan myötä myös vakuutustoiminta on muuttunut. 

2. Tasoitusmäärän yhtiöoikeudellisesta sääntelystä

Tasoitusmäärä määritellään vakuutusyhtiölain 10 luvun 2 §:n 3 momentissa osaksi korvausvastuuta. Kyseisen pykälän mukaan 
”Korvausvastuu vastaa sattuneiden vakuutustapahtumien johdosta suoritettavia, maksamatta olevia korvaus- ja muita määriä sekä liikennevakuutuslain ja tapaturmavakuutuslain mukaisten vakuutusten yhteistakuuerää ja runsasvahinkoisten vuosien varalta vastuuopillisesti laskettavaa tasoitusmäärää.”
Vakuutusyhtiölain 10 luvun 2 §:n 5 momentissa säädetään, että 
”Yhtiöllä on oltava turvaavat laskuperusteet vastuuvelan määräämiseksi. Sosiaali- ja terveysministeriö voi vaatia ennakkovahvistuksen vahinkovakuutuksen vastuuvelan määräämisessä noudatettaville tilastollisille ja korkoutusta koskeville menetelmille. Vastuuvelan sisällöstä ja turvaavuuden vastuuvelalle asettamista vaatimuksista säädetään henki- ja vahinkovakuutuksen osalta tarkemmin asetuksella ja lakisääteisen eläkevakuutuksen osalta työeläkettä koskevissa laeissa.”
Tämän momentin perusteella sosiaali- ja terveysministeriö on antanut määräyksen 60/02/1999-4 (sosiaali- ja terveysministeriön määräys vahinkovakuutusyhtiön vakavaraisuuspääomasta ja tasoitusmäärästä ja niiden rajoista), missä säädetään tasoitusmäärän laskennasta.

Lakisääteisiä vahinkovakuutuslajeja koskee kohtuusperiaate, joka ilmenee liikennevakuutuslain 4 luvun 18 §:n 3 momentista ja tapaturmavakuutuslain 35 §:n 2 momentista. Kohtuusperiaatteella voidaan katsoa olevan ohjaavaa vaikutusta sen suhteen, että vakuutusmaksuja ei saa asettaa liian korkeiksi suhteessa vakuutuksista aiheutuviin kustannuksiin. Täsmällistä sääntelyä sille, kuinka suureksi ylijäämä voi muodostua ko. vakuutusliikkeistä ei ole. Vakuutuskannan luovutuksen edellytyksenä on, että se ei olennaisesti heikennä vakuutettujen turvaa taikka vaaranna vakuutusjärjestelmän toimintaedellytyksiä tai vakuutusyrityksen kykyä suoriutua velvoitteistaan. Kannansiirron yhteydessä siirtyvää kantaa vastaava osa tasoitusmäärästä siirtyy vastaanottavalle yhtiölle. 

3. Nykyinen tasoitusmääräjärjestelmä

Tasoitusmäärästä säädetään sosiaali- ja terveysministeriön määräyksessä 60/021/1999. 

Laskentakaava :
Yksinkertaistaen: vuoden t lopun laskennallinen tasoitusmäärä U(t) kussakin lajiryhmässä  saadaan  kaavalla

U(t) = 1.04·U(t-1) + ( - f ) ·B + a·B,
         = korkotermi + tasaustermi + lisäkartutustermi

missä B on vuoden t maksutuotto, f on vuoden t vahinkosuhde = korvauskulut/maksutuotto ja  on edellisten vuosien keskimääräinen vahinkosuhde. Parametri a on yhtiön valitsema kartutuskerroin, 0 ≤ a ≤ 0.15.
 
Tasoitusvastuun kokonaismäärä saadaan  laskennallisten tasoitusmäärien summana. Tämä määrä esitetään vakuutusyhtiön tilinpäätöksessä, vaikka se vakuutusyhtiössä lasketaankin lajiryhmittäin. On huomattava, että yhtiössä eri lajiryhmien tasoitusmäärää ei pidetä erillisinä erinä: jos jonkin lajiryhmän tasoitusmäärän laskennan kohdalla edellä esitetty kaava antaa negatiivisen tuloksen, netotetaan negatiivinen tasoitusvastuu muiden lajiryhmien positiivista arvoa vastaan. Käytännössä negatiivinen laskennallinen tulos esitetään lajiryhmän osalta nollana ja muiden lajiryhmien tasoitusmääräeriä pienennetään vastaavasti. 

Korkotermin tarkoitus on kartuttaa tasoitusmäärää siten, että sen taso pysyy tyydyttävällä tasolla suhteessa yleiseen kustannuskehitykseen eli inflaatioon. 

Tasaustermi on olennainen osa tasoitusmääräjärjestelmää. Tasaustermin eli yhtälön keskimmäisen osan tarkoitus on tasoittaa tulosta eri vuosien välillä. Taustermi lisää tai purkaa tasausvastuuta. Tämä on tarpeen erityisesti silloin, kun vahinkosuhteet vaihtelevat voimakkaasti eri vuosien välillä. Tasaustermin kautta tasausvastuu toimii riskipuskurina myös tapauksissa, joissa korvausvastuu on arvioitu eräinä vuosina liian pieneksi.

Lisäkartutustermi a liittyy ensi sijassa vakuutusliikkeen volyymin kasvuun. Lisäkartutustermi a on yhtiölle valinnainen, ja se vahvistetaan yhtiölle sen hakemuksesta välille 0 ≤ a ≤ 0.15. Jos yhtiön maksutulo kasvaa jatkuvasti, ei tasoitusmäärä kasva samassa suhteessa maksutulon kanssa. Tällaisessa tilanteessa yhtiö voi halutessaan vahvistaa tasoitusmäärää kartutuskertoimen avulla. Tämä mahdollistaa vakuutusyhtiölle tasoitusmäärän varsin voimakkaan kasvattamisen. 

Tasoitusmäärälle määritellään ala- ja yläraja sekä tavoitevyöhyke. Lisäkartutustermi  kartuttaa tasoitusmäärää samassa suhteessa niin  tavoitevyöhykkeellä kuin sen alapuolella. Tavoitevyöhykkeen alapuolella yhtiöllä on kuitenkin vielä mahdollisuus tasoitusmäärän lisäkartutukseen toisen kartutusparametrin avulla. Tavoitevyöhykkeen yläpuolella tasoitusmäärän kasvua taas pyritään rajoittamaan laskentakaavoilla.

EU-sääntely
Vahinkovakuutusdirektiivit edellyttävät tällä hetkellä tasoitusmääräjärjestelmän olemassaoloa ainoastaan luottovakuutuksen osalta. Muilta osin Suomen tasoitusmääräjärjestelmä on kansallinen. Suomen lisäksi ETA-maista omat tasoitusvastuujärjestelmänsä on Itävallassa, Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Italiassa, Islannissa, Norjassa, Portugalissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
 
EU:n toimintapääomavaatimukset ovat nykyisessä säännöstössä hyvin suoraviivaiset. Yhtiöiden vakuutuskantojen riskillisyyden erot vaikuttavat vain vähän vaatimukseen.

Suomen vakuutuskannan riskillisyyden huomioiva ns. solvenssitesti määrittää minimivaatimuksen ja tavoiterajan vakavaraisuuspääomalle (≈ toimintapääoman ja tasoitusmäärän yhteismäärä). Tasoitusmäärän minimivaatimus siten määräytyy solvenssitestin kautta. Jos yhtiön toimintapääoma ylittää vakavaraisuuspääoman vähimmäismäärän, voi tasoitusmäärä olla nolla. 

Vakuutuskannan riskillisyys vaikuttaa myös  tasoitusmäärän maksimimäärään sekä tasoitusmäärän tavoitevyöhykkeen ala- ja ylärajoihin. Vakuutuskannan rakenteen lisäksi niihin vaikuttaa myös jälleenvakuutus: jälleenvakuutuksen lisääminen/vähentäminen alentaa/nostaa rajoja.

Nykyisen tasoitusmääräjärjestelmän arviointia
Korkotermi on nykyisin 1.04. Kun se  vahvistettiin, inflaatio oli merkittävästi viime vuosia korkeammalla tasolla ja siksi pelkästään inflaatiokehityksen vuoksi tasoitusmäärä on karttunut tarpeettomasti suhteessa alkuperäiseen tavoitteeseen. Korkokerroin voi toimi epäedullisesti myös tilanteessa, jossa jonkin lajiryhmän laskennallinen tasoitusmäärä on pudonnut nollan alapuolelle, varsinkin, jos kyseisen lajiryhmän maksutulo on supistunut hyvin pieneksi.

Lisäkartutustermin avulla yhtiö voi halutessaan  kasvattaa tasoitusmäärää edellä kuvatun mukaisesti. Ongelmaksi on muodostunut tilanne, jossa yhtiön vakuutusliike ei kasva tai jossa se supistuu. Nykyisessä tasoitusmäärää koskevassa siirtokaavassa ei ole sellaisia termejä, joilla yhtiö voisi purkaa tasoitusmääräänsä oman valintansa mukaan, vaikka se katsoisi tasoitusmäärän olevan tarpeettoman suuri suhteessa vakuutusliikkeen kehitykseen. Alhaisen inflaation aikana tasoitusvastuu ei purkaudu valitsemalla lisäkartutustermin arvo nollaksi, varsinkin, kun korkotermi on inflaatiotasoa korkeampi.

Käytännössä tasoitusmäärää voidaan nykyisen säännöstön mukaan teknisesti purkaa seuraavin tavoin:
1)	yhtiö voi alentaa vakuutusmaksuja (pitemmällä aikavälillä), jolloin vahinkosuhde oletettavasti huonontuu; vakuutusmaksujen alentaminen saattaa kuitenkin olla ristiriidassa yhtiön voitontavoitteluperiaatteisiin tai muuhun strategiaan nähden
2)	yhtiö voi muuttaa tasoitusmäärän perusteita. Tämä edellyttää, että voimassa oleva peruste on tullut yhtiölle sopimattomaksi mikä on osoitettava; pelkkä  halu tasoitusmäärän purkamiseen ei ole syy muuttaa perusteita
3)	yhtiö voi supistaa toimintaansa tai lisätä jälleenvakuutusta niin, että tasoitusmäärän yläraja tulee olemassa olevaa tasoitusmäärää pienemmäksi. Tällöin tasoitusmäärän ylärajaa ylittävä osa purkautuu tulokseen
4)	yhtiö voi siirtää vakuutuskannan sellaiseen maahan, jossa tasoitusmäärää ei tunneta tai sen määrä voidaan asettaa pienemmäksi, jolloin on huomioitava, että tasoitusvastuu purkautuu vastaanottavassa vakuutusyrityksessä.

Edellä mainituista keinoista 1-3 eivät lähtökohdiltaan ole liiketoiminnallisesti perusteltuja ottaen huomioon yhtiön voitontavoittelu ja vastuunkantokyky. Viimeisessä vaihtoehdoissa kyse on liiketoiminnan siirtämisestä toisenlaiseen sääntely-ympäristöön.

Ulkomaisten yhtiöiden tasoitusmäärän rajat ja siirtokaava ovat alarajaa lukuun ottamatta samat kuin kotimaisilla vakuutusyhtiöillä.

Vakuutusyhdistysten osalta tasoitusmäärän siirtokaava vastaava kuin vakuutusyhtiöillä

U(t) = 1.04·U(t-1) + ( - f ) ·B + a·B,

mutta sitä sovelletaan koko yhteenlaskettuun kantaan.  Kaavassa perustevakion a oletusarvo on 0.06. Vakuutusyhdistykset, kuten vakuutusyhtiöt, voivat hakea vahvistuksen a parametrille 0 ≤ a ≤ 0.15.

Yhdistyksille ei ole määritelty tavoitevyöhykettä. Tasoitusmäärän yläraja on .

Alaraja määräytyy eri perustein, riippuen yhdistyksen jälleenvakuutusjärjestelyistä, jossa stop-loss (kokonaisylivahinkojälleenvakuutussopimus) alentaa vähimmäismäärää. Vakuutusliikkeen ollessa suojattu stop-loss -sopimuksella tasoitusmäärän minimivaatimus muodostuu omalla vastuulla olevista korvauskuluista ja liikekuluista vähennettynä omalla vastuulla olevista vakuutusmaksutuotoilla ja toimintapääomalla.

4. Vakuutusyritysten tasoitusmäärät

Vuoden 2005 tilinpäätöstietojen perusteella vahinkovakuutusyhtiöiden vastuuvelka oli noin 8 mrd euroa, josta tasoitusmäärän osuus oli noin 1,6 mrd euroa. Vakuutusyhtiöiden oma pääoma oli vuonna 2005 1,5 mrd euroa, eli tasoitusmäärä oli kokonaisuudessaan merkittävä. Vakuutusyhtiöiden yhteenlaskettu maksutulo vuonna 2005 oli noin 3,0 mrd euroa.

Vakuutusyhdistysten maksutulo vuonna 2005 oli 152 M€. Vastuuvelan kokonaismäärä vuoden 2005 lopussa oli 169 M€ , mistä tasoitusmäärän osuus oli 100 M€.

5. Tulevaisuus

5.1 Kansainväliset tilinpäätösstandardit (jäljempänä IFRS)

Kansainväliset IFRS -tilinpäätösstandardit ovat periaatteiltaan erilaisia kuin nykyiset kansalliset varovaisuusperiaatteeseen perustuvat tilinpäätöskäytänteet. IFRS –standardeissa korostuu periaate siitä, että varat ja velat tulee arvostaa mahdollisimman oikein ilman implisiittisiä varmuusmarginaaleja. Varmuusmarginaaleja ei kielletä, mutta nämä on esitettävä eksplisiittisesti. 

Yrityksen taseen vastattava puoli muodostuu omasta ja vieraasta pääomasta. Mitään oman ja vieraan pääoman välimuotoja ei pääsääntöisesti ole taseessa. Lopullista IFRS -vakuutussopimusstandardia ei ole, mutta on olemassa väliaikaisstandardi IFRS 4, joka selittää, miten muita standardeja tulkitaan vakuutussopimuksiin.  IFRS 4 –standardin mukaan (IN 4 (a), 14), tasoitusmäärä ja katastrofivaraukset eivät ole osa (vastuu)velkaa. Tätä periaatetta ei tultane muuttamaan myöskään lopullisessa IFRS -vakuutussopimusstandardissa. IFRS 4 standardi edellyttää vastuuvelan riittävyyden testaamista. Menevä jälleenvakuutus merkitään vakuutusyritykselle varoiksi, joka on myös tilinpäätösdirektiivien sallima menettelytapa. Suomessa menevä jälleenvakuutus merkitään vastattaviin vastuuvelan vähennyksenä. Standardit edellyttävät vastaavasti myös jälleenvakuutusvarojen arvonalentumistestausta.

IFRS -standardit koskevat vain kirjanpitomenettelyä, jolloin yhteisölainsäädännössä voi olla muita säännöksiä, jotka rajoittavat voitonjakoa tai omaan pääomaan kuuluvien erien käyttöä. IFRS –standardit eivät sisällä, eivätkä tule sisältämään vakavaraisuusvaatimuksia. Vaikutukset saattavat  seurata lähinnä siitä, että tasoitusmäärän sisältyminen IFRS – tilinpäätöksessä vapaaseen omaan pääomaan saattaa johtaa siihen, että omistajat kokevat pääomittamisasteen turhan korkeaksi jolloin he pyrkisivät vaikuttamaan yhtiön osingonjakopolitiikkaan. Myös fiskaalisesta näkökulmasta tarkasteltuna omassa pääomassa olevat suuret verottamatta olevat varausluonteiset erät saattavat olla tulevaisuudessa erityisen tarkastelun kohteena, kun myös muutoin kirjanpito- ja verolainsäädännössä on rajattu mahdollisuuksia tehdä varauksia. 

Huomattavaa on se, että jäsenvaltioita ei velvoiteta vaatimaan tai edes sallimaan IFRS –erillistilinpäätösten laatimista yrityksiltä. Pakko, koskee ainoastaan konsernitilinpäätösten laatimista sellaisten yritysten osalta, joiden arvopaperit ovat julkisen kaupankäynnin kohteena, joka seuraa suoraan Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta 1606/2002. Kansallinen myös vakuutusyrityksiä koskevana laajennuksena minimisäännöksiin nähden, myös noteerattu yhtiö joka ei ole velvollinen laatimaan konsernitilinpäätöstä on velvollinen laatimaan erillistilinpäätöksen kyseisiä standardeja noudattaen. Laajempi siirtyminen IFRS -erillistilinpäätösten laatimiseen edellyttänee kannustimena verolakien muuttamista tietyiltä osin. Vireillä olevalla elinkeinoverolain muutoksella selkeytetään verokohtelua sovellettaessa arvostamista käypään arvoon.

5.2 Solvenssi II ja kansallinen sääntely

EU:n uudessa vakavaraisuusjärjestelmässä yhtiökohtaiset riskit pyritään ottamaan nykyistä huomattavasti paremmin huomioon vakavaraisuusvaatimuksissa. Tällöin Suomen kansallinen solvenssitesti nykymuodossaan muodostuisi osin päällekkäiseksi vaatimukseksi joka lienee tarpeeton . Myös tasoitusmääräjärjestelmä jouduttaneen arvioimaan uudelleen. Solvenssi II pyritään luomaan mahdollisimman yhdenmukaiseksi IFRS –säännöstön kanssa, jotta yritysten ei tarvitsisi tehdä laajoja oikaisuja tilinpäätöslukuihin laskiessaan ja raportoidessaan vakavaraisuuttaan.

Solvenssi II -järjestelmässä varojen ja velkojen arvostusperiaatteet ovat samankaltaiset kuin IFRS –standardeissa. Varat on arvostettava niiden käypään arvoon, joka periaatteessa vastaa arvoa jossa varat vaihtaisivat omistajaa kahden riippumattoman transaktioon halukkaan osapuolen välisessä kaupassa. Velat arvostetaan vastaavasti siihen määrään, jolla ne voidaan siirtää toiselle osapuolelle tai maksaa pois riippumattomien osapuolten välisten neuvottelujen tuloksena.

Vakuutustekninen vastuuvelka on määriteltävä riittäväksi, sen määrittelytavat on oltava luotettavia ja vastuuvelkojen vertaileminen eri vakuutusyritysten välillä tulee olla mahdollista. Tämä tarkoittaa, että vastuuvelan laskennan periaatteita on selostettava nykyistä avoimemmin, erityisesti niiltä osin kun kyse on rahoitusmarkkinainformaation käyttämisestä laskelmissa.

Vastuuvelan määrä muodostuu vastuiden odotusarvon ja riskimarginaalin summasta. Odotusarvo muodostuu vastuiden tulevien kassavirtojen markkinakoroilla diskontatusta nykyarvosta. Riskimarginaali muodostaa varauksen sille, että vastuut voidaan siirtää toiselle osapuolelle vastuuvelan määrästä. 
Solvenssi II –projektin myötä yhtiöille tulee kaksi vakavaraisuusvaatimusta, vakavaraisuuspääomavaatimus (solvency capital requirement, SCR) ja vähimmäispääomavaatimus  (minimum capital requirement MCR). Näistä SCR heijastaa sitä, kuinka paljon pääomaa vakuutuslaitoksella on oltava, jotta se kestäisi merkittäviä ja ennakoimattomia tappioita ja kykenee olemaan vakuutuksenottajien ja edunsaajien kannalta riittävän luotettava. MCR osoittaa tason, jonka alapuolella ryhdytään erittäin tiukkoihin valvontatoimiin.  SCR:n ja MCR:n katteena olevia varoja koskevat samankaltaiset vaatimukset kuin luottolaitoksia koskevassa Basel 2 –vakavaraisuuskehikossa. Direktiiviluonnoksessa ei oteta selkeästi kantaa siihen, voidaanko ja missä määrin, tasoitusvastuuta käyttää SCR:n ja MCR:n katteena. 

Periaatteellisesti tarkasteltuna Suomessa varsinainen vastuuvelka eli vakuutusmaksuvastuu ja korvausvastuu tulisi olla arvostettu oikein, ja varmuusmarginaali voitaisiin käsittää tasoitusmääränä. Yhtiöillä on kuitenkin omat käytänteensä ja myös varsinaiseen korvausvastuuseen saattaa liittyä varmuusmarginaaleja, koska vakuutusyhtiöiltä edellytetään turvaavia laskuperusteita. Vahinkovakuutuksessa käytäntö on, että muut kuin eläkemuotoiset vastuut esitetään diskonttaamattomina. Se missä määrin suomalainen varauskäytäntö varsinaisen vastuuvelan osalta poikkeaa Solvenssi II -säännöksistä on edelleen pääosin epäselvää.  Kuten edellä on mainittu tasoitusmääräjärjestelmä joudutaan arvioimaan uudelleen viimeistään Solvenssi II –järjestelmään siirryttäessä. Ottaen huomioon eräiden yhtiöiden merkittävät tasoitusmäärät ja erittäin korkeat tasoitusmäärän rajat on tarpeellista tarkastella tasoitusmääräjärjestelmää näiden yhtiöiden osalta jo aikaisemmin, jotta vältyttäisiin merkittäviltä kertaluonteisilta suurilta tasoitusmäärän tuloutuksilta kun uusi Solvenssi II -projektiin perustuva vakavaraisuuskehikko tulee sovellettavaksi Suomessa. 

On huomattava, että Solvenssi II-projektiin liittyvä kvantitatiivinen vaikutusarviointi, jolla selvitetään kuinka hyvin eri maiden vakuutusyhtiöt täyttäisivät uudet vakavaraisuusvaatimukset, ja jonka perusteella vakavaraisuusvaatimukset kalibroidaan, on vielä kesken. 

Lakisääteisten vakuutuslajien osalta nykyisessä lainsäädännössä ei ole otettu kantaa siihen, kenelle tasoitusmäärä näiden lajien osalta kuuluu, kun kaikki korvaukset on maksettu. Näiltä osin olisi tarpeen selkeyttää lainsäädäntöä joko sisällyttämällä lakiin säännökset siitä miten tasoitusmäärät lakisääteisten lajien osalta jaetaan omistajien ja vakuutuksenottajien kesken toiminnan loppuessa tai vähintään sisällyttää lain perusteluihin periaatteet, joiden perusteella olisi mahdollista ottaa kantaa siihen miten tasoitusmäärää vastaavat varat jaetaan em. tilanteissa. Lisäksi tarkastelussa tulisi antaa huomiota sille mitä tapahtuu tasoitusmäärille kannanluovutusta koskevissa tilanteissa, kun vastaanottavassa yhtiössä (valtiossa) ei ole vastaavia vastuuvelan laskentasäännöksiä kuin luovuttavassa yhtiössä (Suomessa). Merkitystä on erityisesti sillä, käytetäänkö siirtyvää tasoitusmäärää vakuutusteknisen tuloksen satunnaisvaihteluiden heilahteluiden tasaamiseen (merkitään vastuuvelkaan) vai esimerkiksi voitonjakoon (merkitään omaksi pääomaksi). Koska kysymyksessä on Suomessa verottamaton erä, merkitystä on myös sillä, menettääkö Suomen valtio verotulot, jos tasoitusvastuuta siirretään ulkomaille, ja sen käyttötarkoitus muuttuu. 

Tasoitusmääräjärjestelmää luotaessa ei lainsäädännössä otettu myöskään muiden vakuutuslajien osalta  erityisesti kantaa siihen kenelle tasoitusmäärä kuuluu. Jos toiminnan loppuessa yhtiöön jää suuri tasoitusmäärä, joka on kertynyt mahdollisesti vuosikymmenten aikana, sen palauttaminen aikaisemmille vakuutuksenottajille oikeudenmukaisella tavalla on käytännössä mahdotonta. Tämän, sekä verotuksellisten seikkojen johdosta saattaa olla tarpeen tarkastella uudelleen tasoitusvastuun kerryttämistä koskevia säännöksiä, jotta tasoitusmäärät eivät kasvaisi tarpeettoman suuriksi.

5.3 Verosäännökset 

Elinkeinon verottamisesta annetun lain (360/1968) 8 §:n 1 momentin mukaan vakuutusyhtiöiden ja vakuutusyhdistysten lakisääteiset siirrot korvaus- ja vakuutusmaksuvastuuseen ovat verovähennyskelpoisia menoja. IFRS- ja Solvenssi II säännösten mukaan vaikuttaisi siltä, että vakuutusyhtiön tilinpäätöksessä tasoitusmäärä ei olisi kuten nykyisin osa korvausvastuuta (vierasta pääomaa), vaan se siirrettäisiin oman pääoman eräksi (laskennallisella verovelalla vähennettynä). Tällöin on todennäköistä, että verosäännöksiä olisi täsmennettävä, jos tavoiteena on, että siirrot tasoitusmäärään olisivat edelleen vakuutusyhtiölle vähennyskelpoista menoa. 

6.  Selvitettävät asiat

Nykyinen tasoitusmääräjärjestelmä antaa vakuutusyhtiöille mahdollisuuden kartuttaa vakavaraisuuspääomaa verotuksellisesti edullisella tavalla, koska siirrot korvausvastuuseen luetaan vakuutusyhtiöissä ja vakuutusyhdistyksissä verovähennyskelpoiseksi menoksi. Järjestelmän olemassa olo on siksi sinällään vakuutettujen etujen mukaista, koska se alentaa vakavaraisuuspääoman rahoituskustannuksia. Aiempana esitetyn valossa täytyisi arvioida Suomen tasoitusmääräjärjestelmän nykytila sekä  määritellä sen tarve ja muoto tulevassa EU-sääntelykehikossa erityisesti Solvenssi II -uudistuksen valossa ja ottaen huomioon myös kirjanpito- ja verosäännösten muutokset. Tässä yhteydessä pitäisi selvittää mahdollisten muutosten vaikutus yhtiöiden vakavaraisuuslaskentaan ja verokohteluun sekä valmistella mahdollinen kansallisen tasoitusjärjestelmän muutostarve ottaen huomioon eri intressiryhmien tasapuolinen kohtelu.