ÅLANDS TINGSRÄTT

Mariehamn 14.1.2003

Ärende: OM14/41/2002
	    OM015:00/2002

Justitieministeriet
PB 25
00023 STATSRÅDET

Till Justitieministeriet

Med anledning av justitieministeriets 2.12.2002 daterade begäran om utlåtande beträffande förslaget till en reform av lagen om dödförklaring får Ålands tingsrätt framföra följande synpunkter:

Ålands tingsrätt omfattar förslagets grundtanke om kompetensfördel- ning mellan tingsrätterna och magistraterna. På grund av den tekniska förändring som skett i samhället sedan den nugällande lagstiftningen infördes omfattar tingsrätten också förslaget om att förkorta väntetider- na för dödförklaring. Då befolkningens medellivslängd  har ökat är förslaget om en förlängning av tiden i 12 § 1. punkt motiverat.

Såsom detaljanmärkningar beträffande förslaget får Ålands tingsrätt anföra föjande:

1. Enligt 4 § 1 mom. anger den föreskrivna väntetiden den tidpunkt då en ansökan om dödförklaring tidigast kan anhängiggöras. Härigenom blir tiden innan ett beslut i ärendet kan fattas längre än väntetiden. I detta sammanhang kunde man också välja en annan lösning, dä. att föreskriva en väntetid innan dödförklaringsbeslut kan fattas. Genom sistnämnda arrangemang skulle man undvika det i betänkandet beskrivna, ur sökandens synvinkel otillfredställande resultatet att ansökan, om den gjorts före det att väntetiden utlöpt, bör förkastas som för tidigt väckt.  

2. Enligt förslagets 7 § kan ansökan göras av bl.a. en arvinge. Begrep- pet “arvinge” är inte helt entydigt och används även i ärvdabalken i två betydelser. I belysning av betänkandet är det oklart om en universal- testamentstagare avsetts i detta sammanhang. En universaltestaments- tagare torde dock ingå i begreppet “den vars rättigheter kan vara beroende av dödförklaringen”. Sistnämnda begrepp torde innefatta också borgenär och legatarie. 

3. Förslagets 13 § är rubricerat “anhängigblivande”. Detta torde inte vara förenligt med gott språkbruk utan begreppet “vireilletulo” bör på svenska omskrivas; se t.ex. Finlands grundlag 39 § 1 mom., 12 § 1 mom.i lagen 196/00 eller 4 § 1 mom. i lagen 56/01.

4. Ur ändamålsenlighets- och arbetsfördelningssynpunkt kan det ifrågasättas att en allmän behörighet i alla ärendetyper alltid förbehålls den myndighet som befinner sig i Helsingfors. Då de nu aktuella ärendena inte torde förutsätta personligt besök hos ifrågavarande myndighet kunde allmän behörighet även ges någon annan tingsrätt och magistrat i Finland som innehar nödvändiga språkkunskaper.

5. I förslagets 19 § nämns de personer som skall delges magistratens beslut. För det fall att den dödförklarade personen inte har make/maka eller sådana släktingar som avses i 19 §  eller någon intressebevakare, borde beslutet dock delges någon annan bouppteckningsskyldig. Då det kan antas att magistraten i allmänhet inte känner till om den dödförkla- rade har egendom, borde beslutet med beaktande av 18 kap. 4 § ärvda- balken i sista hand delges polismyndighet.

6. Bestämmelserna om den dödförklarades återkomst har inskränkts till stadganden som gäller återlämnandet av egendom. Med egendom torde även avses obligationsrättsliga fordringar. Däremot saknas stadganden om rättigheter eller fordringar av personlig natur såsom t.ex. rätten till pension för den tid personen varit dödförklarad. 

Rätten till liv är en elementär mänsklig och grundlagsskyddad rättighet. Detta måste också anses vara fallet beträffande rätten till liv i juridisk bemärkelse. Därför är det en brist att det i förslaget helt saknas ett stadgande om det förfarande som skall tillämpas då ett felaktigt beslut om dödförklaring skall undanröjas. Till den del personuppgiftslagens 29 § kan tillämpas på förfarandet borde åtminstone ett hänvisnings- stadgande ingå i den föreslagna lagen om dödförklaring. En tillämp- ning av 14a § befolkningsdatalagen i dess nulydande form ter sig däremot problematiskt då varken yrkande eller besvär kan framställas av en juridiskt sett död person. En person som dödförklarats kan även, t.ex. på grund av ålder, vara i sådant skick att han eller hon inte själv kan åstadkomma någon viljebildning. Då en intressebevakare inte kan utses för en dödförklarad person borde man överväga att ge en släkting eller någon annan närstående (fysisk eller juridisk) person en i lag bestämd rätt att agera för den dödförklarade.

7. Beträffande finsk myndighets internationella behörighet kunde det övervägas om behörigheten borde utsträckas till att gälla också person som förolyckats i Finland oberoende av denna persons medborgarskap eller hemvist.

8. I 26 § 1. punkten föreslås att ett i främmande stat meddelat beslut om dödförklaring inte erkänns i Finland om ett erkännande klart strider mot grunderna i den finska rättsordningen. En närmare förklaring av denna sk. ordre public -regeln saknas i motiven. Det synes dock som om det som avses egentligen är att beslutet inte erkänns i Finland om det i den främmande staten givna beslutet klart strider mot grunderna i den finska rättsordningen; jfr 52 § 2 mom. lagen om skiljeförfarande.

9. Förslaget utgår från att kallelser delges genom kungörelser i officiella tidningen. Då internet nu nått stor spridning skulle effekten av en dylik kallelse dock mångdubblas om officiella tidningen fanns tillgänglig på internet.

Lagman		Kenneth Nygård