Author: Riku
Last saved by: Luostarinen Selja
Company: University of Helsinki

LAUSUNTO OIKEUSMINISTERIÖLLE 

ASIA: SANANVAPAUSRIKOKSET, VAINOAMINEN JA VIESTINTÄRAUHAN RIKKOMINEN 

Oikeusministeriö on pyytänyt 3.5.2012 päivätyllä kirjeellään minulta lausunnon työryhmän mietinnöstä ”Sananvapausrikokset, vainoaminen ja viestintärauhan rikkominen” (Oikeusministeriö, Mietintöjä ja lausuntoja, 24/2012). 

Lausunnossani kiinnitän erityistä huomiota rikoslain yksityiselämää loukkaavan tiedon levittämisen ja kunnianloukkauksen säännösten uudistamiseen. Lausuntoni painopiste on näiden tarpeellisten uudistusten jatkovalmistelun tukeminen, näkökohtien esittäminen uudistuksen vaikutuksista ja uudistuksen suunnasta.

Häirintärikokset
Häirintää koskevan lainsäädännön uudistaminen ja viestintärauhan käsite ovat tervetullut lisä yksityisyyttä ja intiimipiiriä suojaavaan lainsäädäntöön. Henkilökohtaisiin viestimiin perustuva viestintä ja erilaiset viestintäpalvelut muodostavat nykyaikana merkittävän osan monen ihmisen elämästä. Uudistus mahdollistaa puuttumisen häirintään, joka tapahtuu hyödyntämällä näitä uusia viestintäkeinoja. Perustelujen osalta pitäisin olennaisena, että jatkovalmistelussa pohdittaisiin muunkin kuin vainoamisen yhteydessä myös niin sanotun sosiaalisen median asemaa ja yleisesti kokonaisvaltaisesti viestinnän käsitettä. Ehdotuksen perusteluissa puhutaan henkilökohtaisista viestintätavoista kuten puheluista, tekstiviesteistä ja sähköposteista. Sosiaalisen median palveluiden, reaaliaikaisten keskustelujen, verkkopelien ja keskustelupalstojen yksityisviestit ovat täysin rinnasteisia sähköpostiin, jolloin niiden huomioiminen perustelutasolla rinnasteisina keinoina mahdollistaisi säännöksen tarkoituksenmukaisen soveltamiskäytännön, eikä johtaisi samaan tilanteeseen, joka tapahtui kun tekstiviestihäirintää ei rinnastettu puheluihin. Häirintä tällaisia viestintäpalveluita käyttämällä aiheuttaa samanlaista ahdistusta ja pelkoa kuin muunlainen säännöksessä tarkoitettu viestintä ja voi estää koko palvelun käytön. Oma kysymyksensä on julkinen vainoaminen sosiaalisessa mediassa tai keskustelupalstoilla, jolloin huomion kohteeksi nousee myös kysymys palvelun ylläpitäjän toimimisvelvollisuudesta. Nämä kysymykset ovat tällä hetkellä arkipäivää ja uudistuksen tavoitteiden toteutuminen edellyttää tältä osin laajempaa pohdintaa viestinnän ja viestintärauhan käsitteiden osalta.
Ilkivallan osalta rajanveto viranomaisen palveluperiaatteen kanssa olisi syytä tuoda paremmin esiin. Viranomaiselle on hallintolaissa ja hallinto-oikeuden yleisissä opeissa asetettu useita velvollisuuksia palvella kansalaisia sen uhalla, että kansalainen ottaa yhteyttä esimiehiin tai laillisuusvalvojiin. Käytännön toiminnan kannalta jatkovalmistelussa olisi syytä kuulla hallinto-oikeuden asiantuntijoita ja erotella tarkemmin hyvään hallintoon liittyvät periaatteet sellaisesta toiminnasta, jossa viranomainen voi todeta yhteydenottojen olevan häiritseviä ja ryhtyä tarvittaessa toimenpiteisiin. Työryhmän esitys on kannatettava, mutta muotoilu ja perustelut ovat nykymuodossaan sellaisia, että todellisuudessa muutos voi jäädä kuolleiksi kirjaimiksi.

Sananvapausrikoksista yleisesti
Työryhmän esityksessä käsitellään niin sanotuista sananvapausrikoksista muutamaa. Yksityiselämää ja kunniaa suojaavan lainsäädännön kokonaisarviointi on erittäin tarpeellista Suomen EIT:ltä saamien ratkaisujen vuoksi. Yleisellä tasolla toivoisin jatkovalmistelussa huomion kiinnittämistä nimenomaan perustelujen kehittämiseen. Rikoslain uudistuksen yhteydessä ensimmäinen ehdotus HE 239/1997 ei ehtinyt käsittelyyn ennen vaalikauden päättymistä ja toteutuneen uudistuksen HE 184/1999 muotoilu oli vähemmän sääntelyä muuttavaa, jolloin esityöaineisto on peräisin 1970-luvulta (HE 84/1974 ja KM 1973:1). Näissä hallituksen esityksessä ei esimerkiksi yksityiselämän käsitettä haluttu täsmentää, jolloin se jäi oikeuskäytännön varaan. Samaten kunnianloukkauksen määritelmät ja perustelut ovat rakentuneet vuosikymmeniä vanhojen tulkintojen perusteella. Käsitykseni mukaan EIT on kiinnittänyt huomiota nimenomaisesti suomalaisten tuomioistuimien argumentaatioon ja oikeuskirjallisuudessa on ongelmaksi esitetty, että perustelut ovat ajalta ennen Suomen liittymistä Euroopan ihmisoikeussopimukseen ja ennen perusoikeusuudistusta. Tässä suhteessa pidän ongelmallisena sitä, että rikoslain kokonaisuudistuksessa ja osittain myös työryhmän mietinnössä esiintyy ajatus, että rikoslain uudistuksessa uudistetut pykälät ovat ihmis- ja perusoikeuksien mukaisia, vaikka esitöissä nojaudutaan koko ajan myös vanhoihin perusteluihin. Pidän olennaisena, että jatkovalmistelussa nimenomaisesti perustelujen kautta säännökset saatetaan vastaamaan EIS:ssa, perustuslaissa ja EIT:n tulkintakäytännössä esiintyvää linjaa.

Toinen laajempi kysymys liittyy yksityiselämän käsitteeseen ja sen yhteismitallisuuteen. Tältä osin jatkovalmistelussa olisi syytä kiinnittää huomiota yksityiselämää koskevien tietojen määritelmään henkilötietojen sääntelyssä, viranomaisjulkisuuden sääntelyssä ja erityislaeissa. Sääntelyn kokonaistarkastelun kannalta voi muodostua ongelmaksi, jos tietynlaisten tietojen käsittely on kielletty, tiedot ovat laajasti julkisia ja kuitenkin niiden julkaiseminen tiedotusvälineissä on tavanomaista tai toisessa ääripäässä julkisten tietojen julkaisemisesta rangaistaan. Näiltä osin työryhmän ehdotus rikoksesta tuomittujen nimien julkaisemisen pääperiaatteista on sellainen, jota on jatkovalmistelussa syytä kehitellä ja työryhmän nykyinen ehdotus on jo sinällään kannatettava. Toivottavaa on, että jatkovalmistelussa kosketuspintoja erilaisten tietojen tallentamis- ja julkisuussääntelyyn huomioidaan siten, että kriminalisoinnit ovat jollakin tavoin sopusoinnussa muun sääntelyn kanssa muiden tietojen kuin oikeudenkäyntitietojen osalta.

Kolmas kysymys on esityksessä sivutut opit henkilön aseman vaikutuksesta punnintaan, julkisen tai yksityisen paikan vaikutuksesta, yhteiskunnallisesti merkittävän tilanteen vaikutuksesta ja vielä vaikkapa esimerkiksi suostumusopista osana harkintaa. Yhtenä ongelmana EIT:n kanssa Suomella on ollut näiden oppien jäsentymättömyys ja se näyttäisi jatkuvan osaltaan myös työryhmän esityksessä. Jatkovalmistelussa olisi toivottavaa, että oikeuskirjallisuudessa esitettyjä punnintamalleja hyödynnettäisiin siten, että uudistettujen säännösten tulkinnassa voitaisiin nojautua EIS:n ja EIT:n käyttämiin kriteereihin. 

Yksityiselämää loukkaava tiedon levittäminen
Vankeusuhan poistaminen perustekomuodosta ja uuden törkeän tekomuodon säätäminen noudattavat eurooppalaista kehitystä ja ovat erittäin tarpeellisia. Oikeuskäytännön osalta kiinnittäisin huomiota seikkaan, jota olisi syytä pohtia jatkovalmistelussa. Ratkaisu KKO 2002:55 on ollut lähtökohtana useille eri hovioikeuksien ratkaisuille, joista Suomi sai EIT:sta tuomion 10 artiklan loukkaamisesta. Ratkaisusta KKO 2002:55 ei kuitenkaan valitettu ja näin ollen ratkaisu on eri asemassa kuin esimerkiksi KKO 2005:82, jota EIT piti sananvapautta loukkaavana. Ratkaisu KKO 2002:55 eroaa joiltakin osin EIT:n tuomion kohteena olleista hovioikeuksien tuomioista, mutta lähtökohtaisesti ratkaisussa esitetty tulkintalinja on tapausta koskevissa ratkaisuissa ja myös muissa ratkaisussa osoittautunut kestämättömäksi EIT:n käytännössä.

EIT:n käytännössä kiinnittäisin huomiota EIT:n suuren jaoston toiseen von Hannover-ratkaisuun (7.2.2012), jossa EIT:n mukaan Saksan kehittämä niin sanottu asteittaisen suojelun käsite turvasi 8 artiklassa tarkoitetun yksityiselämän ja näin vuoden 2004 von Hannover-tapauksen olosuhteet olivat muuttuneet. Suomalaisen rikosoikeudellisen sääntelyn kehittämisen näkökulmasta olisi perusteltua tutustua Saksassa tehtyihin muutoksiin ja linjauksiin, jotka von Hannover-tapauksissa johtivat erilaisiin lopputuloksiin. Luonnollisesti on muistettava, että kyse oli eri valokuvien julkaisusta ja sinällään ratkaisut eivät ole keskenään vertailukelpoista vaan olennaista on, että Saksassa tulkintalinjaa kehitettiin ensimmäisen ratkaisun jälkeen. Tällaista linjanmuutosta edustaa Suomessa KKO:n ratkaisu 2011:72, jonka vertaaminen Saksan uusimpaan tuomiokäytäntöön, jossa on käsitelty suostumusoppia ja asteittaisen suojelun oppia, voisi olla tarpeen nyt esitetyn uudistuksen perusteluissa.

Lähdesuojan muuttamissa koskevassa keskustelussa on viitattu siihen, että lähdesuojan heikennys helpottaisi salassa pidettävien tietojen vuotamisen selvittämistä. Tästä näkökulmasta voisi olla uudistuksen yhteydessä tarpeen tarkastella tällaisten tietojen julkaisun kriminalisointeja silloin kun kyse ei ole yhteiskunnallisesti merkittävästä asiasta. Erityisesti teon törkeyttä arvioitaessa olisi aiheellista pohtia tilannetta, jossa julkaistu tieto on peräisin salassa pidettävästä asiakirjasta tai rekisteristä. Tällaisia ovat esimerkiksi terveydenhuollon tiedot, sosiaalihuollon tiedot ja poliisin rekisterit, joista jälkimmäisistä on ollut keskustelua Mika Myllylän kuoleman ja Anneli Auerin rikosprosessin yhteydessä. Samoin joitakin sosiaalihuollon tietoja on levitetty rasistisessa tarkoituksessa. Tältä osin sääntely yhdenmukaistuisi henkilötietojen suojan kanssa ja omalta osaltaan poistaisi tarvetta kaventaa joukkoviestinnän toiminnan kannalta tärkeää lähdesuojaa. 

Pakkokeinojen osalta työryhmän esitys ei huomioi edellä mainittua lähdesuojaa, mutta muilla perustein torjuu esimerkiksi tietokoneen takavarikoimisen yksityiselämän loukkauksen tai kunnianloukkauksen selvittelyssä. Jatkovalmistelussa olisi toivottavaa, että pakkokeinojen osalta huomioitaisiin myös lähdesuoja, koska tietokoneen takavarikointia tai teletietojen hankkiminen voivat johtaa tilanteeseen, että paljastumisvaarassa ovat lähdesuojan suojaamat tietolähteet. Toivottavaa olisi, että törkeiden tekomuotojen yhteydessä pakkokeinojen käyttämistä pidettäisiin viimeisenä vaihtoehtona ja erityisesti sananvapauslain suojaamiin toimijoihin ei suositeltaisi kohdistettavan kotietsintää tai uuden pakkokeinolain tarkoittamaa laite-etsintää. 

Kunnianloukkaus
Työryhmän esitys perustekomuodon vankeusrangaistuksen uhan poistamisesta ja törkeän tekomuodon kvalifiointiperusteen muuttamisesta on täysin oikea ja linjassa eurooppalaisen kehityksen kanssa. Kysymystä esityksessä herättää tilanteet, joissa luonnollinen henkilö on samaistussuhteessa oikeushenkilöön. Esimerkkinä mainitaan osakeyhtiö, vaikka todennäköisempiä tilanteita syntyy avoimen yhtiön tai esimerkiksi järjestön tapauksissa. Tältä osin eri tilanteiden hahmottaminen ja samaistusopin kehittäminen jatkovalmistelussa selventäisi säännöksen tarkoitusta. Pelkkä henkilön tiivis yhteys yritykseen kun ei voine perustaa tarkoitettua samaistussuhdetta, etenkin jos kyse on suuresta osakeyhtiöstä, kun taas järjestössä tai avoimessa yhtiössä yksi luonnollinen henkilö voi olla niin sanotusti toiminnan ”kasvot”. Sama ongelma koskee kysymystä kollektiivien, kuten yrityksen tai järjestön hallituksen tai johdon arvostelusta. Nämä kysymykset jäävät esityksessä turhan avoimiksi.

Täysin huomiotta jäänyt asia kunnianloukkauksen yhteydessä vaikuttaisi olevan siihen olennaisesti liittyvä kysymys parodia- ja satiirioikeudesta. Esityksessä ja perusteluissa olevat poikkeukset koskevat pääsääntöisesti arvostelutilanteita, kun taas satiirissa, parodiassa tai vaikkapa yksityiselämää loukkaavan tiedon levittämisen puolella huomioiduissa pakinassa tavoite ei välttämättä ole arvostella vaan tietyn tavoin saattaa kohde erilaiseen valoon. Kysymys liittyy suurelta osin taiteen vapautta turvaavan perustuslain16 §:n merkitykseen sananvapausrikosten yhteydessä. Lähtökohtana voidaan pitää, että suojaamisosaltaan sananvapaus ja taiteen (myös tieteen) vapaus ovat yhteneväisiä, mutta yhdysvaltalaisessa ja eurooppalaisessa käytännössä on erityispiirteitä kuten taiteen määrittelykielto ja parodian, satiirin ja vastaavien muotojen huomioiminen. Uudistuksessa olisi perusteltua huomioida, että arvostelun lisäksi jotkin ilmaisu- ja taidemuodot perustuvat sellaisille ilmaisutavoille, jotka voidaan kokea lähtökohtaisesti kunniaa loukkaaviksi. 

Huomionarvoinen asia on, että perustelujen jatkokehittelyssä olisi paikallaan myös tarkastella erityisesti esitysten ja esimerkiksi kirjojen käsittelytapaa. Tuomioistuinkäytäntö vaikuttaisi jakaantuvan kansainvälisesti siten, että joko painotetaan yksittäisten lauseiden loukkaavuutta tai sitten kirjaa luetaan kokonaisuutena, jolloin yksittäisen lauseen loukkaavuus ei saa samanlaista merkitystä. Näkemykseni mukaan sananvapaus ja taiteen vapaus edellyttäisivät kokonaisvaltaisen seuraamis- ja lukutavan suosimista, jolloin esityksissä ja esimerkiksi kirjoissa kriminalisoitu loukkaavuus johdettaisiin kokonaisuudesta eikä yksittäisistä sanoista tai lauseista tai tilanteista, joissa katsoja on nähnyt esimerkiksi katuteatteriesityksestä pienen pätkän. 

Syyteoikeus
Ehdotuksessa syyteoikeutta esitetään jatkettavaksi nykyisellään. Mielestäni ehdotus on osittain perusteltu, mutta huomioita pitäisi kiinnittää siihen, että valtakunnansyyttäjä voi nostaa syytteen tilanteissa, joissa yksityiselämää loukkaavaa tiedon levitys tai kunnianloukkaus on toteutunut joukkotiedotusvälineessä. Vastaava kvalifiointi poistetaan esityksen mukaan törkeästä kunnianloukkauksesta, jolloin olisi johdonmukaisempaa pitää syyteoikeuden noston edellytyksenä toiminnan toistuvuutta ja nykyiselläänkin säännöksessä olevaa erityisen tärkeää yleistä etua. Jatkokeskustelussa ja – kehityksessä tulisi myös nostaa esiin kysymys siitä, että sananvapausrikokset ovat erityissyytejärjestelyjen piirissä lukuun ottamatta tässä esityksessä mainittuja rikoksia. Sananvapautta turvaavaa ja johdonmukaista olisi, että kaikkia sananvapausrikoksia koskisivat samanlaiset syytetoimivallan järjestelyt.  

Helsingissä 1 päivänä kesäkuuta 2012

Riku Neuvonen
OTL (väit.), hallinto-oikeuden tohtorikoulutettava