VAASAN  KÄRÄJÄOIKEUS
Korsholmanpuistikko 43
65100 VAASA

Oikeusministeriö
PL 25
00023  Valtioneuvosto

Viite: Oik.min. kirje 31.3.2002  OM  17/41/2002
		           OMO 13:00/2002

LAUSUNTO	Oikeusministeriö on ym kirjeellään pyytänyt käräjäoikeudelta lausunnon
		sovittelutyöryhmän mietinnöstä.

		Lausuntonaan käräjäoikeus kunnioittavasti esittää seuraavaa:

		Yleisiä  havaintoja

		Käräjäoikeus lähtökohtaisesti suhtautuu myönteisesti kaikkiin sellaisiin
		toimenpiteisiin, jotka lisäävät käräjäoikeuden mahdollisuuksia ratkaista
		riita-asioita  enemmän niiden ominaispiirteiden mukaisesti. Eräät viime-
		aikaiset muutokset riita-asioiden käsittelyjärjestyksessä ovatkin esimerk-			kejä  tämäntyyppisestä ajattelutavasta. Kaikki asiat eivät suinkaan vaadi 
		täyspainoista  riita-asioiden  käsittelytapaa,  eivätkä asianosaiset edes 			sellaista  vaadi, mikäli tarjolla on nopeampi, halvempi ja  yksinkertaisempi 			mutta  lopputulokseltaan yhtä  varma ja  laillinen  ratkaisutapa.
		Käräjäoikeus pitääkin esimerkiksi  Tanskassa käytössä olevaa tuomio-			ehdotusta tässä suhteessa sangen mielenkiintoisena ja käyttökelpoisena 			ratkaisuvaihtoehtona. 

		Käräjäoikeus myös toteaa, että työryhmä on mietinnössä  luetellut varsin
		monta tahoa, jotka  jo nyt  harjoittavat erityyppistä sovittelutoimintaa.
		Käräjäoikeus epäilee, että  tämä toiminta ei ole edes kovin tunnettua aina-
		kaan kansan laajoissa piireissä.  Näitä jo olemassa olevia mahdollisuuksia
		erilaisten  asioiden sovitteluun  tulisikin tehdä tunnetummiksi.  Asialla 
		voisi olla laajempaakin merkitystä siinä muodossa, että ajan mukaan syn-
		tyisi ihmisten kesken  “sovitteluhaluisempi ilmapiiri” kun ihmiset tottuisi-
		vat  useammin kuin nyt sovittelemaan kiistansa. Ihmisiä tulisi tietenkin
		ensimmäiseksi kehottaa sovinnolliseen asioiden sopimiseen keskenään
		eikä olla ajamassa heitä heti jonkun ulkopuolisen sovittelijan puheille.

		Käräjäoikeus on myös kiinnittänyt huomiota eräisiin mietinnön peruste-
		luihin, jotka  käräjäoikeuden näkemyksen mukaan vaativat kommentoi-
		mista:
		
		a) tuomarin/oikeuden  rooli
		
		- Useassa kohdassa  (mm. ss 4, 34, 35 ja 42)  mietinnössä on painotettu
		sitä, ettei tuomioistuinsovittelu ole oikeudenkäyntiä eikä siinä pyritä täs-
		mällisiin perusteluihin ja todistelun kautta tapahtuvaan ratkaisuun. Kysy-
		mys olisi kuuntelusta ja keskusteluyhteyden luomisesta ja kaikki tämä ta-
		pahtuisi vielä “salassa” muilta.  Jos näin on niin voidaan perustellusti kysyä
		miksi tällaiseen   tarvitaan tuomaria ja  tuomioistuinta?  Eikö tähän kelpaa
		itse asiassa kuka tahansa viisas, kuuntelukykyinen  ja empaattinen ihmi-
		nen, joka ei ole sidottu julkisuussääntöihin ja saisi vielä  maksun työstään.
		Varsin oudolta tuntuu perustelu sivulla 34   “ihmiset luottavat sellaiseen
		menettelyyn, jossa heitä kuunnellaan ja heillä on mahdollisuus vaikuttaa
		asiansa käsittelyyn ja lopputuloksen muotoilemiseen” -  ikäänkuin tämä ei 			toteutuisi nykyisessä oikeudenkäynnissä.  Ainakin tämä käräjäoikeus 			kuuntelee  asianosaisia ja  ratkaisu perustuu siihen, mitä asianosaiset ovat 			ilmoittaneet haluavansa käsitellä oikeudenkäynnissä ja mitä he ovat 			näyttäneet  toteen (lopputuloksen muotoileminen). 

		b) julkisuus

		- Käräjäoikeus yhtyy tältä osin eriävään mielipiteeseen. Ajataus sovittelun 			tapahtumisesta  tuomarin toimesta, virkapaikalla ja virka-aikaan mutta 
		ilman “normaalia”  julkisuutta tuntuu vieraalta etenkin  huomioonottaen 			vireillä olevan  keskustelun tuomioistuinten työn kaikenpuolisesta  julki-			suudesta.  On  vaikea sisäistää ajatus  siitä, että tuomarilla olisi työssään 			sekä julkinen että “salainen ja pimeä”  puoli.  Eikö julkisuuden ulkopuo-			lella  tapahtuva tuomioistuimen työ herätä entistäkin enemmän  epäluuloa  			ihmisissä? Lähtökohtaisesti tuomioistuimessa tapahtuvan työn pitäisi olla 			mahdollisimman  avointa. Ilman  julkisuutta   tapahtuvalle sovittelulle  			löytyy jo nyt tarpeeksi  tehokkaita ja tämäntyyppisen arvostelun ulkopuo-			lelle jääviä  keinoja.

		c) kulut ja “prosessikynnyksen alentaminen”

		- Mietinnössä tuodaan esille ajatus siitä, että sovittelun pitäisi olla  niin 			halpaa, että  “asioiden  tuomista  oikeuteen  estävä  prosessikynnys  alen-
		tuisi”.   Halutaanko siis lisää asioita jo nyt täystyöllistettyihin tuomioistui-
		miin?  Eikö nyt jo ole ruuhkaa, väsymystä ja resurssien pulaa?
		Miksi prosessikynnystä pitäisi alentaa kun päinvastoin ollaan melko laajasti
		sitä mieltä, että yhteiskuntamme jo  nyt “oikeudellistuu”  liikaa ja tuomio-
		istuimet  joutuvat käsittelemään asioita, jotka eivät välttämättä niille lain-
		kaan kuuluisi!  Sellainen kehityssuunta, jonka mukaan yhä enenevä määrä
		epäselviä asioita yhteiskuntamme eri aloilta tuodaan tuomioistuimen rat-
		kaistaviksi kun ei muitakaan ratkaisijoita  löydy,  ei voi olla noin vain 
		suositeltava ja oikea.  Tällainen kehityssuunta ei  voi olla tuomioistuinten
		ja tuomareiden intressissä eikä kansalaistenkaan.  Jos sen sijaan kynnyksen
		alentamisella tässä tarkoitetaan sitä, ettei kaikilla (vieläkään) ole varaa
		viedä “kunnon” riitansa tuomioistuimeen kulujen pelossa niin siihen ongel-
		maan ehdotettu menettely ei ole ratkaisu.  Täytyy nimittäin muistaa, että
		itse tuomioistuintoiminta ei  (ainakaan välittömästi) maksa asianosaisille
		kovinkaan paljon kun talot, tilat, tekniikka, tuomarit ja sihteerit yms 
		kustannetaan heille valtion puolesta (eikä edes  välillisesti maksa  paljon
		mitään kun oikeusministeriön osuus valtion menoista on jo iät ja ajat ollut
		alle 1,5 % ja siinä on mukana mm koko vankeinhoito).  Suurin osa kuluista
		ovat asianajokuluja, joilta ei välttämättä vältytä sovittelussakaan.    
		 
		Sivulla 34  puhutaan myös palvelukyvyn  parantamisesta  monipuolistu-
		vassa riidanratkaisukentässä ikäänkuin tuomioistuimet olisivat liikelai-			toksia, joiden pitää mainostaa ja markkinoida palvelujaan mahdollisimman
		tehokkaasti, jotta asiakkaita olisi oikein paljon.  Eihän tämä voi olla mikään
		hyväksyttävä tavoite. Päinvastoin tuomioistuimeen mennään silloin kun 
		kaikki muut keinot riidan ratkaisemiseksi on jo katsottu!  Jos mietinnön
		ehdotuksen mukaisesti kuitenkin luodaan halpa ja kulujen puolesta riskitön
		ratkaisusysteemi niin varmuudella löytyy paljon  halukkaita, jotka haluavat
		tuoda kaikenlaiset enemmän tai vähemmän vakavat “ongelmansa” oikein
		tuomarin katsottavaksi - jos ei muuta niin ihan mielenkiinnon vuoksi kun
		se kuitenkin on aika edullinen ja  tapahtuu ilman “turhaa”  julkisuutta  			(ss. 37-38)  eikä  menettely loppujen lopuksi  edes sido mihinkään jos siltä 			tuntuu.
		On  vaikeaa ymmärtää työryhmän  pyrkimyksiä ja perusteluja tältä 	osin!

		d) vaikutus  työmääriin ym

		- Mietinnössä (s. 35) arvellaan, että asiamäärät voivat jonkun verran lisään-
		tyä  mutta että oikeudenhoidon yhteiskunnallisten kustannusten ei pitäisi
		tästä nousta.  Kuten edellä on todettu  ehdotettu menettely lisäisi melko 
		varmasti tuomioistuinten (etenkin käräjäoikeuksien) työmäärää  aika lailla.
		Sen vuoksi tuntuu työryhmän perustelu tässä yhteydessä (yhteiskunnan kus-
		tannukset)  varsin tylyltä. Eikö pitäisi joskus  ajatella sitä,  kuinka tuomio-
		istuin tulee  pärjäämään jatkuvasti  pienenevillä resursseilla koko ajan ene-
		nevistä työmääristään?  Jokaisen “uudistuksen” kohdalla, jossa tuomio-
		istuimelle annetaan lisää tehtäviä, todetaan aina, ettei vaikutus aiheuta mai-
		nittavaa lisäresurssien tarvetta.  On päivänselvää, että tämä tilanne on 			kestämätön!  	Jossain vaiheessa tulee jonkunlainen “katkeaminen” vastaan -
		sellainen tuntuu jo nyt olevan lähellä. 
		Ei käräjäoikeudella ole mitään kunnon  uudistuksia ja parannuksia vastaan
		mutta siinä tapauksessa   pitää  myös osoittaa sille keinoja  (resursseja)  			selvitä käytännössä  lisääntyvistä työmääristään!  Sinänsä käräjäoikeus tie-
		tysti ymmärtää työryhmää siinä, että sen on pakko sanoa ettei lisäkustan-
		nuksia synny koska muussa tapauksessa (aiheuttaa huomattavia lisäkus-
		tannuksia) ei ehdotuksella ole minkäänlaisia mahdollisuuksia menestyä. 
		
		-  Mietinnön sivulla 38 esitetään, että “meillä asia jäisi järjestettäväksi tuo-
		istuimen sisäisin päätöksin  tuomarin  kiinnostuksen  ja työtilanteen mu-
		kaan”.  Miten tämä on ymmärrettävä?  Onko todella tarkoitus tehdä menet-
		telystä sellainen, että sen toteuttaminen käytännössä on kiinni siitä sattuu-
		ko joku tuomari olemaan kiinnostunut asiasta?  Työtilanne nimittäin ei 
		ainakaan salli minkäänlaisia lisätehtäviä siten, että vastaavasti tuomari va-
		pautuisi jostain muista “normaalitehtävistään”.  Jos kiinnostusta ei löydy 			eikä työtilanne sitä salli  niin miten sitten asioita järjestetään?  Mahdolli-
		seen kiinnostukseen vaikuttaa tietysti sekin, että ulkopuolinen sovittelija
		saa työstään korvauksen mutta tuomari ei. Tämänkin  vuoksi esimerkiksi
		asianajaja on tässä tapauksessa erittäin sopiva sovittelijaksi - hän voi saada
		korvauksen (saa jo nyt),  käsittely tapahtuu luontevasti ilman julkisuutta
		ja  halvemmalla  kun onnistuneen sovittelun johdosta ei tarvitse käräjöidä.
	 
		- Yhteenvedonomaisesti voidaan todeta, että jos onnistuneessa sovittelussa
		käsittelyaika on 60 - 65 % oikeudenkäynnin arvioidusta kestosta (eli siis
		reilusti yli puolet -  s. 46) , käsiteltävien asioiden määrä lisääntyy huomat-
		tavasti eikä lisäresursseja (tietenkään) saada niin ehdotetun menettelyn lisä-
		rasitus on käräjäoikeuden kohdalla erittäin merkittävä.  On täysin vastuu-
		tonta jatkuvasti näissä yhteyksissä tuoda esille yksipuolisesti sen näkökoh-
		dan, että  joku  menettely on asianosaisille halpa, joustava ja  hyvä  ikään-
		kuin tuomioistuin ei muka omalta osaltaan ja  omilla toimenpiteillään  			olisi lainkaan osallinen  tapahtumissa  ja  ajattelematta lainkaan sen  tar- 			peita.

		Muutamia yksityiskohtia

		Mietinnön sivulla 37  on  epäonnistuneesti lausuttu, että sovitteluun sovel-
		tuisivat sellaiset riita-asiat, joissa asianosaiset voivat tehdä tuomioistuinta
		sitovan sovinnon. Kyllä kai asianosaiset haluavat sovittelun ja sen myötä 			mahdollisesti tapahtuvan sovinnon kautta sitoa itseään sellaisissa asioissa, 			joissa sovinto on sallittu.

		Lakitekstin 10 §:n osalta (salassapito)  käräjäoikeus pitää eriävästä mieli-
		piteestä ilmenvää sanamuotoa parempana (hyväksikäyttökielto).

		Lakitekstin muutoksenhakua koskevan 14 §:n 2 mom. osalta voi kysyä
		miksi  sovittelupyynnön hylkäämisestä saisi valittaa. Jos käräjäoikeus kat-
		soo, ettei sovittelu tule kysymykseen ja hovioikeus taas katsoo, että hyvin
		voi sovitella niin ollaan eräänlaisessa “pakkosovittelun” tilassa. Tämä kai
		istuu huonosti  sovittelusta esitettyihin yleisiin periaatteisiin kuten luotta-
		muksellisuuteen, keskustelyhteyteen, yhteensovittamiseen,  kuuntelemi-  			seen jne. 

		Vaasan käräjäoikeudessa, toukokuun  30  päivänä 2003.

		Käräjäoikeuden puolesta:

		Laamanni       Johan Eklund