LAUSUNTO TUOMIOISTUINSOVITTELUA KOSKEVASTA EHDOTUKSESTA (OIKEUSMINISTERIÖN TYÖRYHMÄMIETINTÖ 2003:2)

O i k e u s m i n i s t e r i ö l l e

Pyydettynä lausuntona Tuomioistuinsovittelua koskevasta ehdotuksesta (Oikeusministeriön työryhmämietintö 2003:2) esitän kunnioittaen seuraavan:

1. Ehdotetun lain tarve ja merkitys

Mietinnössä ehdotetaan tuomioistuimissa toimitettavaa riita-asioiden sovittelua vaihtoehtona oikeudenkäynnille. Sovittelijana toimisi asianomaisen tuomioistuimen tuomari tai erityisestä syystä tuomioistuimen määräämä ulkopuolinen henkilö. Menettely olisi vapaamuotoista ja saavutettu sovinto voitaisiin haluttaessa vahvistaa tuomioistuimessa, jolloin se tulee täytäntöönpanokelpoiseksi.

Ehdotetulle laille tuomioistuinsovittelusta on selvä tarve. Yleisesti ottaen mietinnössä esitetyt tavoitteet ja ehdotettu laki ovat oikeita ja toteuttamiskelpoisia ja toteutuessaan ehdotus parantaisi riita-asian asianosaisten mahdollisuuksia päästä oikeuksiinsa oikeudenmukaisella ja tarkoituksenmukaisella tavalla nykyistä halvemmin kustannuksin. Tosin epäonnistunut sovittelu päinvastoin lisää kustannuksia ja viivyttää asian käsittelyä, joten tuomioistuimen harkinnalle siitä, minkälaisiin asioihin sovittelu määrätään, jää ratkaiseva merkitys ehdotetun lain vaikutusten kannalta.

Ehdotetun lain sanamuodot ja perustelut ovat varsin niukkoja ja pelkistettyjä, koska tarkoituksena on ollut jättää tilaa sovittelijan harkinnalle ja kuhunkin asiaan parhaiten soveltuvalle sovittelumuodolle. Kun kysymyksessä on uudenlainen ja merkittävä tuomioistuinten palvelumuoto, lain jatkovalmistelussa kannattaisi vielä harkita lain ja varsinkin sen perustelujen täydentämistä esimerkiksi ohjeilla siitä, minkälaisia sovittelumenettelyjä voitaisiin käyttää erityyppisissä riidoissa.

2. Lain soveltamisala

Uutta lakia sovellettaisiin vain riita-asioihin, joihin tosin luettaisiin myös riitaiset hakemusasiat. Rajaus on tässä vaiheessa perusteltu, koska rikosasioissa on jo toimiva kunnallinen sovittelu ja hallintolainkäytön puolella tilanteet ovat erilaisia. Toisaalta rikos- ja hallintoasioissakin olisi tilaa myös tuomioistuinsovittelulle esimerkiksi korvausten osalta. Sen vuoksi tuomioistuinsovittelun laajentamista näihinkin asioihin tulisi harkita, mikä edellyttää kuitenkin laajempaa valmistelutyötä.

Mainitusta rajauksesta huolimatta lain nimeksi ehdotetaan "Laki tuomioistuinsovittelusta", mikä tuo mieleen ajatuksen, että se voisi soveltua kaikenlaisiin tuomioistuinasioihin. Ehdotettu nimi on perusteltu, jos ajatuksena on, että lain soveltamisalaa voidaan myöhemmin mahdollisesti laajentaa rikos- ja hallintoasioihin. Ellei tällaista ajatusta ole, niin informatiivisempi ja oikeampi nimi olisi "Laki tuomioistuinsovittelusta riita-asioissa".

3. Sovittelija

Sovittelijaa koskevan 4 §:n 1 momentin ensimmäinen virke siitä, että "Asian sovittelusta huolehtii sovittelija" on tarpeeton, koska asia ilmenee muutenkin laista.

Sovittelijana voisi toimia asiaa käsittelevän tuomioistuimen tuomari (sovittelijatuomari) tai osapuolten suostumuksella muu tehtävään soveltuva henkilö. Lain perustelujen mukaan (s. 38) myös käräjäviskaalit voisivat toimia sovittelijoina, mutta sen sijaan käräjäoikeuksissa tuomioistuinharjoittelua suorittavat notaarit eivät voisi toimia sovittelijoina.

Viimeksi mainittu rajoitus on mielestäni tarpeeton. Joskushan notaarit voivat olla jo hyvinkin kokeneita ja muualla ansioituneita juristeja. Olisi varsin erikoista, jos notaari olisi esimerkiksi aikaisemmassa toimessaan suorittanut jo sovitteluja, mutta ei saisi tehdä sitä notaarina ollessaan. Sen vuoksi ehdotan, että tietyn ajan notaarina toiminut saataisiin laamannin harkinnan mukaan ja mahdollisesti asianosaisten suostumuksella määrätä sovittelijaksi asiaan.

Lain perusteluissa s. 56 sanotaan, että sovittelu tapahtuisi usein sovitteluistunnoissa ja että muun kuin tuomarin määrääminen sovittelijaksi voi olla perusteltua silloin, kun osapuolten asuinpaikkakunnalla ei ole käräjäoikeutta. Perusteluihin sisältyvä ajatus siitä, ettei tuomareiden tarvitsisi matkustaa käräjäoikeuden ulkopuolelle, on väärä tässä yhteydessä. Riidan osapuolet joutuisivat nimittäin ehdotuksen mukaan itse kustantamaan ulkopuolisen sovittelijan palkkion, kun taas tuomarin sovittelu olisi heille ilmaista. Tällöin asianosaiset joutuvat eriarvoiseen asemaan sovittelussa riippuen siitä, kuka määrätään sovittelijaksi.

Tilanne on korjattavissa vain siten, että tuomarit velvoitetaan tarvittaessa sovittelemaan riitoja osapuolten asuinpaikkakunnilla tai että ulkopuolisen sovittelijan palkkio tällaisissa tapauksissa korvataan valtion varoista. Viimeksi mainitussakin tapauksessa riidan sovinnollinen selvittäminen tulee yhteiskunnalle halvemmaksi kuin sen mahdollinen käsitteleminen käräjillä.

4. Sovittelumenettelystä

Kuten alussa on todettu, menettelysäännökset ovat jokseenkin niukat, mitä toisaalta voidaan pitää ehdotuksen ansiona. Käsitykseni mukaan lakia olisi kuitenkin aihetta täydentää tältä osin. Ainakin perussääntönä pidettävä sovittelijan velvollisuus kuulla asianosaisia riitakysymyksestä tulisi nimenomaisesti mainita laissa, vaikkakin kuuleminen voi sitten tapahtua vapaamuotoisesti ja sovittelijan tarkoituksenmukaiseksi katsomalla tavalla. Kuuleminen on siinäkin mielessä tärkeää sovittelun onnistumisen kannalta, että ihmiset luottavat yleensä sellaiseen menettelyyn, jossa heitä kuunnellaan ja heillä mahdollisuus vaikuttaa asian käsittelyyn ja lopputuloksen muotoilemiseen (ks. myös miet. s. 34).

Sen vuoksi ehdotan, että 6 §:ään lisättäisiin seuraava 2 momentti:

"Sovittelijan tulee tarkoituksenmukaiseksi katsomallaan tavalla kuulla osapuolia riitakysymyksestä ja neuvotella heidän kanssaan."

Tällöin mietinnössä ehdotetun 6 §:n 2 momentti siirtyisi 3 momentiksi ja sen sanamuotoa korjattaisiin seuraavaksi:

"Osapuolten suostumuksella voidaan sovittelussa kuulla vapaamuotoisesti muitakin henkilöitä ja esittää muuta selvitystä."

Mietinnössä ehdotetun 6 §:n 3 momentin mukaan sovittelija voi neuvotella osapuolten kanssa muiden osapuolten läsnä olematta. Tämä on varmaankin usein tarkoituksenmukaista. Käsitykseni mukaan menettelyn avoimuutta ja luottamusta sovittelijaa kohtaan kuitenkin edistäisi se, ettei sovittelija "omin päin" ilman asianosaisten suostumusta tai toiveita lähde käymään tällaisia keskusteluja. Sen vuoksi ehdotan momentin loppuun lisättäväksi lauseen: "jos asianosaiset suostuvat tällaiseen menettelyyn."

Sovitteluhakemusten helpottamiseksi käräjäoikeuden kansliassa tulisi asianosaisten saatavilla olla selkeitä hakulomakkeita, kuten kuluttajariitatyöryhmä (KM 12/2002) on esittänyt.

Ehdotetun 7 §:n 3 momentin mukaan sovinto voidaan perustaa siihen, mikä katsotaan tarkoituksenmukaiseksi. Tällä tarkoitetaan lain perustelujen mukaan sitä, ettei sovinnon välttämättä tarvitse olla aineellisen lainsäädännön mukainen. Mietinnön kuvailulehdellä taas sanotaan, että sovinto voisi perustua "yleisiin kohtuusnäkökohtiinkin". Kun tuomarin sovintotoiminnassa olisi pyrittävä myös oikeudenmukaisuuteen ja kohtuuteen, eikä pelkästään riidan saamiseksi "pois päiviltä", ja kun oikeutta ja kohtuutta ei yleisessä kielenkäytössä välttämättä ymmärretä tarkoituksenmukaisuuden synonyymeiksi, niin ehdotan lainkohdan muotoilua täydennettäväksi.  Tällöin 7 §:n 3 momentin mahdollinen sanamuoto voisi olla esimerkiksi:

"Sovinto voidaan perustaa siihen, mikä oikeus- ja kohtuusnäkökohdat huomioon ottaen katsotaan tarkoituksenmukaiseksi."

5. Sovittelun julkisuus

Ehdotuksen mukaan sovittelumenettely olisi lähtökohtaisesti luottamuksellista, kun taas syntyvien sovintojen osalta noudatettaisiin yleisiä säännöksiä asiakirjojen julkisuudesta eli ne olisivat lähtökohtaisesti julkisia (9 §).

Kysymys on periaatteellisesti merkittävä, kuten mietinnön perusteluista ja eriävistä mielipiteistäkin ilmenee. Sen vuoksi kysymystä on aihetta harkita vielä lain jatkovalmistelussa. Itse pidän tärkeimpänä sitä, että syntyvät sovinnot ovat julkisia, kuten mietinnössäkin ehdotetaan. Ehkä epäonnistuneilla sovintoyrityksillä ei ole samalla tavoin yleistä merkitystä, joten itse sovittelumenettely voidaan mietinnöissä ehdotetuin tavoin käydä luottamuksellisesti.

Toisaalta vaikuttaa kieltämättä erikoiselta, jos tuomioistuimissa tullaan laajassa mitassa harjoittamaan toimintaa, josta julkisuudessa ei olisi tietoa, mitä siellä tehdään vai tehdäänkö yleensä mitään. Sen vuoksi julkisia tulisi olla ainakin diaaritietojen eli sovittelun asianosaisten, sovittelijan henkilöllisyyden ja sen, minkälaista asiaa sovittelu koskee. Tämä ei ilmene mietinnöstä, joten ainakin tältä osin sitä olisi aihetta selventää.

6. Kustannukset ja asiamiehen kelpoisuus

Säännös sitä, että osapuolet vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan sovittelussa (12 §) on oikea. Pykälän 2 momentin jatko "mikäli oikeudenkäynti jatkuu, tai erillisessä oikeudenkäynnissä" on mielestäni asian ymmärtämisen kannalta tarpeeton. Lainkohdan ajateltu sisältö voitaisiin riittävästi selventää perusteluissa.

Vähävarainen voisi saada maksutonta oikeusapua sovitteluun, mikä on oikein. Itselleni jäi epäselväksi, kattaako oikeusapu tällöin  myös mahdollisen ulkopuolisen sovittelijan palkkion. Ehkä ehdotusta tai sen perusteluja voitaisiin tältä osin vielä selventää.

Sinänsä voitaisiin pohtia sitä, onko asiamiehen käyttö sovittelussa tarpeen. Kaikissa ulkomaisissa järjestelmissä sitä ei nimittäin hyväksytä. Avustajan käyttöoikeutta tukee kuitenkin se, että muussa tapauksessa korkeamman tietotason omaava osapuoli voisi olla sovittelussa vastapuoltaan paremmassa asemassa. Avustajien avoin esiintulo sovittelussa on siinäkin mielessä parempi vaihtoehto, ettei osapuolia voitaisi kuitenkaan kieltää neuvottelemasta avustajiensa kanssa sovinnosta, jolloin he joutuisivat toimimaan ikään kuin piilossa taustalla.

Sen sijaan voidaan kyseenalaistaa työryhmän ehdotus avustajien ja asiamiesten kelpoisuusehdoista sovittelussa. Ehdotuksen mukaan (15.2 §) tältä osin noudatettaisiin, mitä oikeudenkäymiskaaressa säädetään. Tämä merkitsisi muun muassa sitä, että avustajien ja asianmiesten tulisi olla pääsääntöisesti oikeustieteen kandidaatin tutkinnon suorittaneita. Tämä ei ehkä olisi välttämätöntä, koska sovintomenettely ei ole määrämuotoista ja kun siinä ei nimenomaisesti pyritä aineellista oikeutta vastaavaan tuomioon. Joskus sovittelussa saattaa olla asioita, joissa ratkaisevampaa on muunlainen kuin juridinen asiantuntemus. Huomioon on otettava myös kustannusnäkökohdat, koska asianosaiset joutuvat itse vastaamaan avustajansa palkkiosta sovittelussa. Sen vuoksi asiamiesten kelpoisuusvaatimuksia tulisi väljentää tältä osin.

7. Muutoksenhaku

Muutoksenhakua koskevat säännökset (14 §) ovat asiallisesti ottaen oikeita. Pykälän 1 momentin sanamuotoa voitaisiin selkeyttää esimerkiksi siten, että numeroitaisiin eri kohdat, joissa muutoksenhaku ei ole sallittu.

Turussa 26.5.2003

Antti Jokela
prosessioikeuden professori, Turun yliopisto