HELSINGIN HOVIOIKEUS	         					
PL 76,  Radanrakentajantie 5				

00521 Helsinki
Puhelin (09) 15961, Telefax (09) 1596 212 kirjaamo		            
Sähköpostiosoite  helsinki.ho@om.fi

26.5.2003

Oikeusministeriölle

Viite: 	Oikeusministeriön lausuntopyyntö 31.3.2003 OM 17/41/2002, OM 013:00/2002
Asia:	Lausunto sovittelutyöryhmän mietinnöstä

Pyydettynä lausuntonaan oikeusministeriön työryhmän mietinnöstä ja siihen sisältyvästä ehdotuksesta laiksi tuomioistuinsovittelusta hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavan. 

Yleistä

Työryhmä ehdottaa säädettäväksi lain riita-asioiden sovittelusta yleisissä tuomioistuimissa. Sovittelu merkitsisi vaihtoehtoa oikeudenkäynnille. Sovittelu perustuisi osapuolten vapaaehtoisuuteen ja menettely olisi melko vapaamuotoista. Asianosainen voisi syytä ilmoittamatta keskeyttää sovittelun. Ratkaisua haettaisiin osapuolten tarpeista lähtien. Saavutettava sovinto voisi perustua myös yleisiin kohtuusnäkökohtiin ja se voitaisiin haluttaessa vahvistaa tuomioistuimessa niin, että se olisi täytäntöönpanokelpoinen. Sovittelijana toimisi käräjätuomari tai erityisestä syystä muu tuomioistuimen määräämä ulkopuolinen henkilö. Menettely käytäisiin lähtökohtaisesti yleisön läsnä olematta ja käytyjä neuvotteluja koskisi salassapitovelvollisuus. 

Hovioikeus pitää työryhmän ehdotusta yleisesti ottaen tarpeellisena ja kannatettavana. Lakiehdotus on kansainvälisen kehityksen mukainen ja vastaisi osaltaan Euroopan neuvoston ja Euroopan unionin suosituksia vaihtoehtoisten riidanratkaisumenettelyjen kehittämisestä tuomioistuimen yhteyteen. Se vastaisi myös  kuluttajariitatyöryhmän mietinnössä (KTM:n työryhmä- ja toimikuntaraportteja 12/2002) esitettyä ehdotusta, että oikeussuojan saatavuuden parantamiseksi käräjäoikeuksien asiakaspalvelua ja neuvontaa kehitettäisiin muun muassa niin, että yksinkertainen riita-asia voitaisiin osoittaa normaalia riita-asian käsittelyä yksinkertaisempaan sovintomenettelyyn. 

Menettelyllä saavutettaisiin niitä etuja, joita sovinnolla ja sovittelulla on suhteessa tuomioon ja oikeudenkäyntiin. Sovittelulla voitaisiin myös parantaa tuomioistuimia kohtaan tunnettua luottamusta. Ehdotettava menettely voisi vähentää niitä jännitteitä, jotka rasittavat oikeudenkäynnin yhteydessä tapahtuvaa sovittelua. Sellaisia ovat esimerkiksi epäselvyys siitä, voidaanko oikeudenkäynnin yhteydessä tavoitella aineellisesta laista poikkeavaa sovintoa, voiko tuomari kuulla asianosaisia vastapuolen läsnä olematta ja voiko tuomari puolueettomuuttaan vaarantamatta sovitella riitaa. 

Tässä lausunnossa otetaan yksityiskohtaisemmin kantaa vain eräisiin työryhmän mietinnöstä ilmeneviin kysymyksiin. 

Yleiset säännökset

Lain soveltamisalan osalta ehdotuksen (2§1) yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että tuomioistuinsovittelun ainoana tavoitteena ei ole asian ratkaiseminen, vaan sovittelua voidaan hyödyntää myös silloin, kun se helpottaa asian myöhempää käsittelyä. Perusteluissa todetaan vielä, että sovittelu voisi korvata asiantuntijalausunnon hankkimisen ja nopeuttaa ja yksinkertaistaa merkittävästi asian käsittelyä oikeudenkäynnissä. Uutta menettelyä voitaisiin siten soveltaa esimerkiksi lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevissa asioissa. Hovioikeus toteaa tältä osin, että mikäli vanhemmat eivät sovi lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevaa asiaa, sovittelulla ei voida sivuuttaa lakiin perustuvaa velvollisuutta hankkia selvitystä sosilaalilautakunnalta. Selvitys on hankittava, ellei se ole ilmeisen tarpeeton asian ratkaisemisen kannalta. 

Tuomioistuinsovittelun edellytyksenä on asianosaisten tahdon lisäksi se, että tuomioistuin harkitsee asian tuomioistuinsovitteluun sopivaksi ja tuomioistuinsovittelun tarkoituksenmukaiseksi (2§). Ehdotuksen perustelujen mukaan tuomioistuimen tulee muun muassa torjua epäasialliset pyrkimykset kiertää laissa säädettyjä muita menettelyjä tai muut hyötymistarkoituksessa tehdyt epäasialliset pyrkimykset, joita tällaiseen uuteen menettelyyn saattaa liittyä. Hovioikeus pitää säännöstä tärkeänä. Sovitteluedellytysten harkintaan liittyy kuitenkin erinäisiä ongelmia. Hovioikeus viittaa tältä osin velan vanhentumista ja julkista haastetta koskevan lainsäädännön uudistamista koskevaan hallituksen esitykseen (HE 187/2002 vp). Siinä on ehdotettu, että tuomioistuin ei  enää viran puolesta ottaisi huomioon erityisiä vanhentumisaikoja, vaan ne olisivat väitteenvaraisia (18 §). Hallituksen esityksen yksityiskohtaisten perustelujen mukaan vanhentumisen katkeaminen kuuluisi lähtökohtaisesti seikkoihin, jotka on tarvittaessa otettava oikeudenkäynnissä materiaalisin prosessinjohdon keinoin käsiteltäväksi. Huomion arvoista myös on, että vanhentumisen oikeusvaikutusten osalta on ehdotettu, että kuluttajan, yksityistakaajan ja yksityisen pantinantajan suorittaman vanhentuneen velan maksu olisi eräissä tapauksissa palautettava, jos suoritus on tapahtunut tietämättä vanhentumisesta (14 §). Tuomioistuinsovittelutyöryhmän mietinnön pohjalta jää epäselväksi, olisiko tuomioistuimen hylättävä asianosaisten tekemä sovittelua koskeva pyyntö, jos aineistosta ilmenisi saatavan tai kanneaikojen vanhentumisen mahdollisuus, vai tulisiko tuomioistuimen tällaisessa tapauksessa pyrkiä selvittämään osapuolten tiedolliset ja taidolliset erot sen arvioimiseksi, onko sovittelu tässä tapauksessa sopivaa. Epäselvää olisi myös, voisiko tai tulisiko sovittelijan ottaa mahdollista vanhentumista koskeva kysymys sovittelussa  käsiteltäväksi, jos sovitteluhakemus edellä mainitussa tilanteessa hyväksyttäisiin, mutta asianosaiset eivät pyytäisi sovittelijalta ratkaisusuositusta.

Tuomioistuinsovittelun aloittamista ja sovittelijaa koskevat säännökset

Tuomioistuinsovittelua voidaan hakea erikseen kirjallisella hakemuksella asioissa, jotka eivät muuten ole vireillä tuomioistuimessa (3§1). Erillisen tuomioistuinsovittelun hakeminen on tarkoitettu yksinkertaisimpiin asioihin, joissa osapuolet voisivat hoitaa asian itse. Tuomioistuinsovittelun hakijoilla itsellään ei välttämättä olisi koulutuksensa, kokemuksensa tai muidenkaan olosuhteidensa puolesta valmiuksia laatia sovittelun pohjaksi riittävät tiedot sisältävää hakemusta. Heillä ei myöskään olisi oikeudenkäyntiavustajaa. Tuomioistuimen tehtäviin on ehdotettu kuuluvaksi hakijoiden neuvominen ja opastaminen hakemuksen tekemisessä (3§2). Tästä opastusvelvollisuudesta huolimatta hovioikeus pitää hakemuksen tekemistä helpottavien, asianosaisille annettavien ja heiltä saatavien perustietojen osalta yhdenmukaisten lomakkeiden tekemistä tuomioistuinsovittelun hakemista varten tärkeänä. Myös kuluttajariitatyöryhmä on mietinnössään 12/2002 pitänyt tätä tarpeellisena. 

Tuomioistuinsovittelun aloittamista koskevan säännösehdotuksen yhteydessä on käsitelty tuomioistuinsovittelun vireillepanon oikeusvaikutuksia (2§2). Yksityiskohtaisten perustelujen mukaan tuomioistuinsovittelun hakeminen ei vastaisi kanteen vireillepanoa eikä se siten katkaisisi tai keskeyttäisi  vanhentumista niissä asioissa, joissa vanhentuminen voidaan katkaista vain panemalla kanne vireille.  Perusteluissa todetaan, että hakemuksen oikeusvaikutuksista ei olisi tarkoitusta ottaa säännöstä lakiin. Hovioikeus ei tältä osin pidä työryhmän ehdotusta onnistuneena. Hovioikeus korostaa sitä tuomioistuinsovittelun lähtökohtaa, että asianosaiset hoitaisivat itse asiansa. Näin ollen on varsin todennäköistä,  että useimmat sovittelun hakijat eivät olisi selvillä menettelyn vireillepanon oikeusvaikutuksista tai heille saattaisi syntyä virheellinen käsitys niistä. Mikäli sovittelijana toimisi tuomioistuimen ulkopuolinen oikeustieteellistä koulutusta vailla oleva henkilö, olisi mahdollista, ettei sovittelijakaan tietäisi oikeusvaikutuksia tai pohtisi asiaa laajemmalti. Tämän vuoksi hovioikeus katsoo, että sovitteluhakemuksen oikeusvaikutuksista - kanteen nostamiselle säädetyn määräajan kuluminen ja velan vanhentuminen - tulisi ottaa säännös lakiin, ei pelkästään lain perusteluihin.

Hovioikeus viittaa vielä jo edellä yleisten säännösten kohdalla viittaamaansa velan vanhentumista ja julkista haastetta koskevan lainsäädännön uudistamista koskevaan hallituksen esitykseen (HE 187/2002 vp). Sen mukaan velan vanhentumisen katkaiseminen olisi mahdollista tehdä vapaamuotoisilla tai oikeudellisilla katkaisutoimilla. Oikeudellisia katkaisutoimia koskevan säännöksen perusteella velan vanhentuminen katkeaisi, jos velkoja panee vireille saatavaa koskevan kanteen velallista vastaan tai esittää saatavaa koskevan vaatimuksen tuomioistuimessa, kuluttavalituslautakunnassa tai laissa säädetyssä muussa toimielimessä tai menettelyssä, jossa voidaan antaa ratkaisu tai ratkaisusuositus. Tähän nähden työryhmän kannanotto, että sovitteluhakemuksen vireillepano ei katkaisisi vanhentumisaikoja, ei näyttäisi olevan sopusoinnussa mainitun hallituksen esityksen säännösehdotuksen (11§) kanssa. Hovioikeus toteaa myös, että kun erillinen sovittelun hakeminen on tarkoitettu yksinkertaisiin asioihin, jo hakemuksen sinänsä voidaan olettaa yksilöivän asianosaisten välisen riidan vanhentumisajan katkaisemisen edellyttämällä tavalla. 

Sovittelijaksi voitaisiin työryhmän ehdotuksen (4§) mukaan määrätä myös muu tehtävään soveltuva henkilö kuin tuomari, esimerkiksi julkinen oikeusavustaja. Pienillä paikkakunnilla tästä saattaa aiheutua esteellisyysongelmia. Kun yleinen oikeusavustaja sovittelun epäonnistuttua ei voi esteellisyyden takia toimia asiassa avustajana, oikeudenkäyntiavustajien saaminen sovittelun jälkeiseen oikeudenkäyntiin saattaa vaikeutua. Huomattava on myös, ettei hyvän asianajajatavan mukaan asianosaisen oikeusavustajana voisi samassa asiassa toimia sovittelijan kanssa samasta oikeusaputoimistosta oleva julkinen oikeusavustaja. 

Hovioikeus pitää hyvänä ehdotusta lakiin otettavasta sovittelijan esteellisyyttä koskevasta säännöksestä. Sillä poistetaan oikeudenkäymiskaaren sovintomenettelyä rasittanut jääviysongelma.

Menettely tuomioistuinsovittelussa ja sovittelijan tehtävät

Sovittelijan toimintaa koskevan säännösehdotuksen (7§) yksityiskohtaisten perustelujen mukaan sovittelija voi tehdä myös ratkaisuehdotuksen, joka ei ole voimassa olevan lain mukainen, mutta hänen tulee ilmoittaa siitä asianosaisille. Ehdotetun sovintomenettelyn lähtökohdat sekä selkeyden ja avoimuuden vaatimukset huomioon ottaen laista tulisi selkeästi ilmetä sovittelijan oikeus tehdä tällainen ehdotus samoin kuin velvollisuus ilmoittaa ehdotuksen voimassa olevan lain mukaisuudesta. Ongelmia sen arvioimisessa, onko ehdotus voimassa olevan lain mukainen, saattaa syntyä silloin, kun käytetään tuomioistuimen ulkopuolista asiantuntijaa sovittelijana. Tämän vuoksi ilmoitusvelvollisuus olisi syytä ulottaa myös tilanteeseen, jossa sovittelija ei tiedä, onko hänen ehdotuksensa voimassa olevan lain mukainen.

Tuomioistuinsovittelun julkisuus

Oikeudenkäynti tuomioistuimessa on lähtökohtaisesti julkinen. Myös Oikeudenkäynnin julkisuus -toimikunnan mietinnössä 2002:1 on lähdetty siitä, että yleisöllä on oikeus olla läsnä asian suullisessa käsittelyssä. Ehdotettu sovittelumenettely on tuomioistuimen yhteyteen luotava uusi oikeudenkäynnille vaihtoehtoinen menettely. Työryhmän mietinnön yleisperusteluiden selvityksistä käy ilmi, että ehdotettuun sovittelumenettelyyn rinnastettavissa olevat menettelyt useissa maissa  toimitetaan yleisön läsnä olematta. Työryhmä on tältä osin erimielisessä mietinnössään ehdottanut, että tuomioistuinsovittelu toimitetaan yleisön läsnä olematta. Ehdotuksen mukaan sovittelu voidaan kuitenkin osapuolten suostumuksella toimittaa myös oikeudenkäynnin julkisuudesta annetun lain (945/1984) säännöksiä noudattaen. Edelleen ehdotuksen mukaan tuomioistuinsovittelussa vahvistetun sovinnon julkisuudesta on voimassa mitä tuomioistuimen tuomiosta säädetään. Ottaen huomioon, että sovittelumenettely ei ole oikeudenkäynti, että asianosainen voi keskeyttää sovittelun milloin tahansa siihen syytä ilmoittamatta ja että sovittelun tavoitteen turvaaminen - asian sopiminen ilman oikeudenkäyntiä - edellyttää luottamusta menettelyä kohtaan, hovioikeus pitää ehdotuksen säännöksiä tuomioistuinsovittelun julkisuudesta hyväksyttävinä.

Tuomioistuinsovittelusta aiheutuvia kustannuksia koskevat säännökset

Ehdotuksen mukaan sovittelijaksi määrätyllä muulla henkilöllä kuin tuomarilla tai julkisella oikeusavustajalla on oikeus saada tehtävästään palkkio ja korvaus tarpeellisista kustannuksistaan (4 §). Asianosaiset vastaisivat sovittelijalle maksettavan palkkion ja korvauksen suorittamisesta (11§). Ehdotuksesta ei ilmene, miten ja milloin sovittelijalle maksettavan korvauksen ja palkkion perusteet selvitetään ja palkkio määrätään (vertaa tulkkien palkkiot oikeudenkäynnissä). Epäselväksi jää myös, kattaako oikeusapu sovittelijan palkkion,  miten palkkio määräytyy ja kuka huolehtii sen maksamisesta. Hovioikeus pitää tärkeänä, että sovittelumenettelyn palkkioperusteet ovat sovittelijan ja asianosaisten tiedossa tuomioistuimen osoittaessa ulkopuolisen sovittelijan tehtävään. Epäkohdaksi saattaisi muodostua se, että palkkion määrääminen jäisi menettelyn päättyessä asianosaisten ja sovittelijan väliseksi asiaksi. Sovittelumenettelyn luonteeseen sopisi varsin huonosti palkkiosta ja korvauksista sovittelijan ja asianosaisten välille syntyvä riita.

 

Presidentti	Olli Huopaniemi

Kansliapäällikkö	Kristina  Kahlas-Capodistrias

Lausunnon ovat valmistelleet hovioikeudenneuvos Pirkko Kauppinen ja viskaali Minna-Liisa Hällström