Oikeusministeriö
PL 25
00023 Valtioneuvosto
oikeusministerio@om.fi

Viite: Lausuntopyyntö OM 17/41/2009, törkeä metsästysrikos, oikeusministeriö: mietintöjä ja lausuntoja 44/2010, hallituksen esitys Eduskunnalle laeiksi rikoslain 48a luvun, pakkokeinolain ja eräiden niihin liittyvien lakien muuttamisesta

Asia: Saamelaiskäräjien lausunto

Lausuntopyynnössä törkeäksi metsästysrikoksi nimetty lainsäädäntöhanke on kokonaisuus, jolla muutetaan seuraavia lakeja: 1) laki rikoslain 48a luvun (RL 48a) muuttamisesta, 2) laki pakkokeinolain 5a luvun ja 3a §:n muuttamisesta sekä 3) laki metsästyslain muuttamisesta. Lisäksi ehdotetaan eräiden viittaussäännösten muuttamista.
Perusoikeussäännökset asettavat eräitä ehdottomia valtiosääntöoikeudellisia rajoja rangaistussäännöksille. Perusoikeusrajoitusten hyväsyttyvyysvaatimuksen nojalla kriminalisoinnille on oltava esitettävissä painava yhteiskunnallinen tarve ja perusoikeusjärjestelmän kannalta hyväksyttävä peruste. Suhteellisuusvaatimus puolestaan edellyttää sen arvioimista, onko kriminalisointi välttämätön sen taustalla olevan oikeushyvän suojaamiseksi. Tältä osin tulee arvioida, onko vastaava tavoite saavutettavissa muulla perusoikeuteen vähemmän puuttuvalla tavalla kuin kriminalisoinnilla. Myös rangaistusseuraamuksen ankaruus on yhteydessä suhteellisuusvaatimukseen. Kriminalisointiin voi kytkeytyä viranomaisten toimivallan laajentumista, millä seikalla on merkitystä mm. suhteellisuusvaatimuksen kannalta (PeVL 23/1997 vp). Lisäksi rikoslain järjestelmään kuuluu,  että rikosoikeutta tulee käyttää vain tärkeiksi katsottavien intressien suojaamiseksi ja että rikoslain tulee olla viimeinen keino (ultima ratio) verrattuna muihin yhteiskunnallisiin keinoihin. Esitystä (hallituksen esitys, mietintöjä ja lausuntoja 44/2010) on tarkasteltava näistä lähtökohdista. 
Esityksessä todetaan (s. 20), että törkeän tekomuodon säätämistä harkittaessa olisi säännöksen hyväksyttävyyden kannalta keskeistä löytää ne perusteet, joiden käsillä ollessa teko olisi perusteltua arvioida nykyistä perustekomuotoa moitittavammaksi. Kysymys on myös siitä, että laittomaan toimintaan tulee puuttua oikeasuhtaisin keinoin.

Esityksen yleisperustelujen mukaan (s. 19) lainsäädäntöhankkeen tavoitteena on ottaa lainsäädännössä huomioon metsästysrikosten viime vuosina tapahtunut raa’istuminen ja suunnitelmallisuuden lisääntyminen sekä rikosten kohdistuminen uhanalaisiin riistaeläimiin. Tavoitteena on esityksen mukaan myös metsästysrikosten esitutkinnan tehostaminen mahdollistamalla tutkinnassa uusien pakkokeinojen käyttö.

Törkeää metsästysrikosta perustellaan suurpetojen salametsästyksen kasvulla. Esityksessä ehdotetaan rikoslakiin lisättäväksi uusi säännös törkeästä metsästysrikoksesta (1a §). Törkeästä metsästysrikoksesta tuomittaisiin, jos metsästysrikos on tehty erityisen raa’alla tai julmalla tavalla, rikoksen kohteena olisi suuri määrä riistaeläimiä, rikoksella tavoitellaan huomattavaa taloudellista hyötyä, rikos on erityisen suunnitelmallinen tai rikoksella tapetaan ahma, ilves, karhu, metsäpeura, saukko tai susi taikka vahingoitetaan sitä. Rikoksen tulisi olla myös kokonaisuutena arvostellen törkeä. Esimerkiksi tunnusmerkistönä suunnitelmallinen teko ei tässä yhteydessä täytä säännökselle asetettavaa vaatimusta krimialisoinnin täsmällisyydestä ja tarkkarajaisuudesta.

Esityksessä on tarkasteltu nykytilaa (s. 17-19). Esityksessä todetaan, että viime vuosina on paljastanut useita uhanalaisiin suurpetoihin kohdistuneita metsästysrikoksia, joista osassa ovat tekijät jääneet selvittämättä. Rikokset on usein tehty moottorikelkalla yliajamalla tai muuten raa’lla tavalla. Myös hirven laittomassa metsästyksessä on olemassa epäilyjä aikaisempaa ammattimaisemmasta toiminnasta. (Metsähallituksen toimintakertomus erävalvonnasta 2008 ja 2009).

Esityksen mukaan Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos (RKTL) arvioi Suomessa olleen vähintään 250 sutta, mutta vuoden 2009 lopussa arvio oli 160 yksilöä. RKTL:n mukaan todennäköisin syy kannan huomattavaan pienentymiseen on esityksen mukaan salametsästys, vaikka konkreettista näyttöä susien laajamittaisesta laittomasta tappamisesta ei ole. Toisaalta esityksessä todetaan, että poliisin tietoon tulleiden metsästysrikosten ja –rikkomusten määrät eivät ole viime vuosina merkittävästi lisääntyneet. Metsästysrikoksista tuomittiin vuonna 2008 29 henkilöä. Esityksessä viitataan (s. 17-18) Metsähallituksen toimintakertomuksiin erävalvonnasta todeten, että viime vuosina on paljastunut useita uhanalaisiin suurpetoihin kohdistuneita metsästysrikoksia, joista osassa tekijä on jäänyt tuntemattomaksi. On huomattava myös, että susien reviirit sijoittuvat osittain myös Venäjän puolelle, mikä lisää susien liikkumista pois Suomen alueilta. Yhteistyötä tulisikin lisätä Venäjän kanssa kantojen luontaisten vaihtelujen selvittämiseksi.

Lisäksi katsotaan, että laitonta suurpetojen metsästystä on vaikea valvoa harvaan asutuilla alueilla. Todennäköisenä pidetään esityksessä (s. 27) myös sitä, että suuri määrä metsästysrikoksia jää tulematta viranomaisten tietoon tai niiden tekijä jää selvittämättä, minkä vuoksi rikostutkintaa tulee tehostaa nykyisestä. Laittoman saaliin kätkemisen osalta esityksessä (s. 28) todetaan, että siitä annetaan tuomioistuimissa vuosittain vähän tuomiota, eikä tätä tekomuotoa koskevia rikoksia tule olennaisesti enempää myöskään esitutkintaviranomaisten tietoon.

Esitys lähtee siis siitä, että susien määrän väheneminen johtuu todennäköisesti salametsästyksestä. Tätä johtopäätöstä tukevaa vakuuttavaa selvitystä esityksessä ei ole kyetty esittämään. Lisäksi ahman, ilveksen, karhun, metsäpeuran ja saukon osalta ei määrien vähenemisestä ole osoitettu lainkaan – näiden suurpetojen kannat ovat pikemminkin joko vakaat tai niiden määrät ovat kasvussa, mihin nähden väite salametsästyksen kasvusta ja sen vaikutuksista suurpetoihin tällä perusteella on yllättävä. Saamelaiskäräjät näkee, että näistä syistä johtuen esitystä metsästysrikoksen törkeästä tekomuodosta, laittoman saaliin kätkemistä ja törkeästä laittoman saaliin kätkemisestä sekä uudistetusta säännöksestä metsästyskiellosta tulee tarkastella kriittisesti säännösten tarpeellisuuden ja hyväksyttävyyden kannalta ottaen lisäksi huomioon sen, että metsästysrikokset ovat suhteellisen harvinaisia Suomessa. Myös pakkokeinolain esitetyt muutokset käyvät näin ollen tarpeettomiksi. 

Esitys lähtee myös siitä, että metsästysrikoksen kvalifioidun tekomuodon liittäminen rikoslakiin suurpetojen osalta niiden erityisen suojeluarvon perusteella olisi välttämätöntä. Metsästyslain 5 §:n mukaan susi, karhu, ahma, ilves ja hirvi ovat riistaeläimiä. Meneillään olevalle metsästyskaudelle on myönnetty 193 karhun kaatolupaa. Vuonna 2010 on myönnetty 22 susien metsästyslupaa. Maa- ja metsätalousministeriö on vuoden 2009 lopussa antanut ilvesmääräyksen, jossa suurin sallittu saalismäärä on 340 ilvestä, mikä on 120 ilvestä enemmän kuin Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitoksen esitys kestäväksi kannan verotukseksi. Kun kaikkia muita suurpetoja kuin ahmaa metsästetään laillisesti huomattavia määriä, metsästysrikoksen törkeä tekomuoto samoin muutkin esitetyt säädösmuutokset ja -lisäykset käyvät erityisen suojeluarvon perusteella heikosti perustelluksi. Saamelaiskäräjien käsityksen mukaan esitystä ei tule tälläkään perusteella antaa.

Asiaan vaikuttavana seikkana on lisäksi otettava huomioon maa- ja metsätalousministeriön asetus elävän riistan ohjeellisiksi arvoiksi (MMMa 241/2010), jotka ovat päivitettyinä tulleet voimaan 1 päivänä toukokuuta 2010. Tuomioistuimet käyttävät riistaeläinten ohjeellisia arvoja perusteena, kun ne metsästyslain 80 §:n nojalla määräävät rikoksella saadun saaliin arvon valtiolle menetetyksi. Uusilla ohjeilla pyritään osaltaan vähentämään suurpetoihin kohdistuvaa laitonta tappamista, mikä myös vähentää tarvetta metsästysrikoksen kvalifioidun tekomuodon ottamista rikoslakiin. Lisäksi edellä mainitun asetuksen (MMMa 241/2010) vähentävästä vaikutuksesta väitettyyn suurpetojen salametsästykseen ei ole vielä kokemuksia, joten esitys on myös ennenaikainen. 

Saamelaiskäräjät on antanut 21.8.2009 (dnro 455/D.a.2/2009) lausuntonsa koskien maa- ja metsätalousministeriön asetusta elävän riistan ohjeellisista arvoista. Lausunnossa päädyttiin siihen, että korkeat suurpetojen arviot ovat omiaan aiheuttamaan sen, että teon uhkaksi muodostuu käytännössä kahdenkertaisen rangaistuksen vertainen tilanne. 

Pakkokeinolakia ehdotetaan muutettavaksi niin, että televalvonta (3 § televalvonnan edellytykset) ja matkaviestimen sijaintitietojen hankkiminen (3a § matkaviestimien sijaintitiedon hankkiminen) olisi mahdollista myös törkeää laittoman saaliin kätkemistä koskevassa esitutkinnassa. Mainitut pakkokeinot olisivat käytettävissä myös törkeän metsästysrikoksen esitutkinnassa rikoksesta ehdotettavan rangaistusasteikon nojalla. 
Saamelaiskäräjät toteaa, että jo nykyisellään metsästysrikoksesta epäilty voidaan pakkokeinolainlain 1 luvun 3 §:ssä säädetyin edellytyksin pidättää. Metsästysrikoksen tai laittoman saaliin kätkemistä koskevassa tutkinnassa esitutkintaa suorittavalla viranomaisella on mahdollisuus toimittaa muun muassa 5 luvun 1 ja 2 §:ssä säädetyin edellytyksin kotietsintä, joka kattaa epäillyn asunnon lisäksi esimerkiksi tämän ajoneuvon ja varaston tutkimisen Luvun säännösten nojalla voidaan molempien rikosten tutkinnassa toimittaa 10 §:ssä tarkoitettu henkilöntarkastus. Metsästysrikoksen esitutkinnassa voidaan lisäksi toimittaa 11 §:n mukainen henkilönkatsastus. Pakkokeinolain 5 a luvussa säädetyistä niin sanotuista salaisista pakkokeinoista voidaan metsästysrikoksen esitutkinnassa käyttää epäillyn vakinaisen asuinpaikan ulkopuolelle kohdistuvaa teknistä katselua (4 a §) ja epäillyn kulkuneuvoon tai rikoksen kohteena olevaan tavaraerään teknistä seurantaa (4 b §). Esimerkiksi kotietsintä on mahdollista, jos on syytä epäillä, että on tehty rikos, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään kuusi kuukautta vankeutta, tai jos selvitettävänä ovat yhteisösakon tuomitsemiseen liittyvät seikat, saadaan rakennuksessa, huoneessa taikka suljetussa säilytyspaikassa tai suljetussa kulkuneuvossa, joka on sen hallinnassa, jota on syytä epäillä rikoksesta, toimittaa kotietsintä takavarikoitavan tai väliaikaiseen hukkaamiskieltoon tai vakuustakavarikkoon pantavan esineen tai omaisuuden löytämiseksi taikka muutoin sellaisen seikan tutkimiseksi, jolla voi olla merkitystä rikoksen selvittämisessä.
Esitutkintaviranomaisella jo nyt käytössä oleviin pakkokeinoihin nähden ei ole perusteltua muuttaa pakkokeinolakia esitetyllä tavalla, koska jo nykyisin keinoin rikokset on kohtuudella selvitettävissä. Myös perusoikeusjärjestelmän suhteellisuusperiaate tukee tätä kannanottoa ottaen huomioon myös sen, että väitettyjen metsästysrikosten kasvua sekä susikannan laskun ja metsästyksen välistä suhdetta ei ole kyetty vakuuttavasti todentamaan. 

Televalvonta on mahdollista mm. silloin, kun henkilöä on syytä epäillä
•	rikoksesta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta
•	telepäätelaitetta käyttäen tehdystä atk-järjestelmään kohdistuvasta rikoksesta
•	huumausainerikoksesta, parituksesta, laittomasta uhkauksesta tai terroristisessa tarkoituksessa tehtävän rikoksen valmistelusta.
Telekuuntelun, televalvonnan ja teknisen tarkkailun edellytyksenä on lisäksi, että tietojen saamisella voidaan olettaa olevan erittäin tärkeä merkitys rikoksen selvittämiselle.

Tähän nähden esitettyjen pakkokeinojen käyttö saaliin kätkemisen selvittämisessä tuntuu ylimitoitetulta, mikä ei täytä suhteellisuuden vaatimusta.

Esityksessä ei ole käsitelty lainkaan kysymystä voimassaolevan lainsäädännön nojalla tehtävän valvonnan lisäämistä. Saamelaiskäräjät pitää valvonnan ja tiedottamistoiminnan lisäämistä ensisijaisena vaihtoehtona, mikäli tilanteeseen halutaan ja on tarvetta puuttua. Tutkimustulokset osittavat, että rikosoikeudellisten rangaistusten kiristäminen ei välttämättä paranna tilannetta. 

Saamelaisten harjoittama poronhoito ja lainsäädäntöesitys

Saamelaiset ovat Suomessa alkuperäiskansa, jolla on oma kulttuuri, kieli ja elämänmuoto. Suomen perustuslain (PeL, 731/1999) 17 §:n 3 momentin mukaan saamelaisilla alkuperäiskansana on oikeus ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan. Kysymys on saamelaisten perusoikeudesta omaan kieleensä ja kulttuuriinsa. Perustuslain 17 §:n 3 momentin ja kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen (KP-sopimus, SopS 7-8/1976) 27 artiklassa tarkoitettuna saamelaisten kulttuurinmuotona pidetään vakiintuneesti mm. poronhoitoa, kalastusta, metsästystä. 
Saamelaiskäräjälain (974/95) 4 §:n tarkoittamilla saamelaisten kotiseutualueella porojen kuoleman aiheuttaa monissa tapauksissa suurpeto. Poronhoitajat pyrkivät luonnollisesti laidunnuksen avulla ja muilla asianmukaisilla järjestelyillä vähentämään petojen elinkeinolle ja poroeläimille aiheuttamia tappioita. 
Suurpedon tappamiskysymykseen ja nyt käsillä olevaan lainsäädäntöesitykseen liittyy kysymys siitä, voiko poronhoitaja turvautua pelastaakseen poroeloa ja omaa elinkeinoaan, rikoslainsäädännön tarkoittamaan pakkotilasäännökseen (RL 4 luvun 5 §) esimerkiksi tilanteessa, jossa petoeläin uhkaa elinkeinoa ja poroeläimiä säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Oikeuttavaa pakkotilaa koskevan säännöksen mukaan oikeudellisesti suojattua etua uhkaavan välittömän ja pakottavan vaaran torjumiseksi tarpeellinen teko on pakkotilatekona sallittu, jos teko on kokonaisuutena arvioiden puolustettava, kun otetaan huomioon pelastettavan edun ja teolla aiheutetun vahingon ja haitan laatu ja suuruus, vaaran alkuperä sekä muut olosuhteet. Pakkotila voi esiintyä oikeuttavan pakkotilan lisäksi myös anteeksiantoperusteena, jolloin kyse on siitä, että milloin oikeuttavan pakkotilan perusteella tekoa ei voisi jättää rankaisematta, mutta tekijältä ei pelastettavan edun tärkeys, tilanteen yllätyksellisyys ja pakottavuus sekä muut seikat huomioon ottaen kohtuudella olisi voinut vaatia muunlaista suhtautumista (ks. esim. KKO 2008:105 kohta 21).
Kysymys pakkotilasta oikeuttamisperusteena tai anteeksiantoperusteena on monimutkainen, eikä siihen löydy yksiselitteistä vastausta. Kysymys tässä tapauksessa on mm. siitä, onko poronhoitoalueella toimivalla henkilöllä mahdollisuuksia turvautua pakkotilasäännöksiin kuten muissa vastaavissa tapauksissa Suomessa tilanteessa, jossa vaikeasti hahmotettavan pakkotilasäännöksen väärin arvioimisen uhkana on huomattava menettämisseuraamus (ase ja esim. moottorikelkka ja pedon arvo) sekä vankeusrangaistus ja pitkä metsästyskielto sinänsä lain tarkoittamassa tilanteessa. Ase ja moottorikelkka ovat poronhoidon harjoittamisen kannalta tärkeitä välineitä, menetysseuraamus estää poronhoidon harjoittamista eli käytännössä estää nauttimasta omasta kulttuuristaan perustuslain 17.3 §:n mukaisesti. 
Kysymykseen tulee myös tilanteet, joissa suurpetoja voidaan joutua ampumaan itsepuolustustilanteissa. Nyt esitetty lainsäädäntöhanke on omiaan entisestään vaikeuttamaan poronhoitajien asemaa, koska suurpetojen poronhoidolle aiheuttamia vahinkoja ei voida käytännössä yrittää estää laillisin keinoin suhteettoman korkeiden rangaistus- ja turvaamistoimiuhkin. Toisaalta petojen aiheuttamia vahinkoja ei käytännössä korvata täysimääräisesti, koska petojen vahinkoja on hankala todentaa erämaa-alueilla. 
Lisäksi on todettava, että Suomen riistavahinkojärjestelmä on hajanainen, mikä edelleen hankaloittaa korvausten saamista. Kotkan porotaloudelle aiheuttamia vahinkoja korvataan biodiversiteetin suojelun perusteella ympäristöministeriön budjetista, kun muiden suurpetojen aiheuttamat riistavahingot korvataan maataloustukena osana EU:n maataloustukijärjestelmää.
Saamelaiskäräjät esittääkin, että koko Suomen petopolitiikka käsiteltäisiin kokonaisuutena ja tutkittaisiin kaikki keinot, miten poronhoidon harjoittamisedellytykset ja biodiversiteetin suojelu voidaan turvata ja estää laittomia metsästyksiä. Esim.  Kanadan Nunavutissa, inuittien itsehallintoalueella,  metsästettävien eläimien kantojen säätelystä vastaavat komissiot, joissa on tutkijoiden, edustuksellisten inuiittijärjestöjen ja Nunavutin aluehallinnon edustus. Komitean tarkoitus on se, että kantojen säätelyssä huomioidaan inuiittien perinteinen tieto, tutkimustieto ja metsästäjien havainnot kantojen koosta. Tällainen samanlainen malli soveltuisi Suomen petoeläinkantasäätelyyn. Suomalaisessa mallissa komiteassa olisi saamelaiskäräjien, poromiesten, tutkijoiden ja ministeriön edustus. Jatkossa olisi hyvä kehittää samanlaista komiteaa Venäjän ja Suomen välille, koska petoeläinten reviiri on laajalla alueella itärajalla. Tämä malli helpottaisi yhteistyötä petoeläinasioissa, sen kautta voitaisiin turvata petoeläinkannan elinvoimaisuus ja turvata saamelaisen perinteisen tiedon huomioiminen petoeläinpolitiikassa. Tällainen komitea tulisi perustaa Suomeen kehittämään kokonaisvaltaisesti petopolitiikkaa ja kehittämään lainsäädäntöä ja pohtimaan myös metsästysrikoskysymyksiä. Asialla on yhteytensä myös biologista monimuotoisuutta koskevaa yleissopimukseen (SopS 78/1994) ja sen artikloihin 8(j) ja 10(c), mikä tulee ottaa huomioon esityksen jatkotyössä. 

Ase ja moottorikelkka ovat poronhoidon harjoittamisen tärkeitä välineitä, menetysseuraamus estää poronhoidon harjoittamista eli käytännössä estää nauttimasta omasta kulttuuristaan perustuslain 17.3 mukaisesti, mitä seikkaa ei ole esityksessä käsitelty. Tämän kaltaisia seikkoja, joilla liittymä perusoikeuksiin, ei tule jättää oikeuskäytännön kehittämisen varaan.
Saamelaiskäräjät näkee, että esitystä ei tulisi viedä eteenpäin esitetyssä muodossa ja esittää asiaa uudelleen valmisteltavaksi. Jos esitystä viedään eteenpäin, tulee asiasta järjestää saamelaiskäräjälain § 9  mukaiset neuvottelut. 

Puheenjohtaja	Klemetti Näkkäläjärvi

Lakimiessihteeri	Aimo Guttorm

Lausunnosta päätti puheenjohtaja 3.9.2010.