Helsingin hovioikeus				

PL 76, Radanrakentajantie 5
00521 Helsinki
Puhelin (09) 15961
Telefax (09) 1596 212 kirjaamo
Sähköpostiosoite: helsinki.ho@om.fi

Oikeusministeriölle

Viite: Oikeusministeriön lausuntopyyntö 24.3.2004 OM 30/41/2003

Asia: Lausunto ympäristörikostyöryhmän mietinnöstä

Pyydettynä lausuntona ympäristörikostyöryhmän mietinnön “Ympäristönsuojelu rikosoikeudellisin keinoin” johdosta Helsingin hovioikeus esittää kunnioittaen seuraavaa. 

Yleistä
Perustuslain 20 §:n mukaan vastuu luonnosta ja sen monimuotoisuudesta, ympäristöstä ja kulttuuriperinnöstä kuuluu kaikille. Julkisen vallan on pyrittävä turvaamaan jokaiselle oikeus terveelliseen ympäristöön sekä mahdollisuus vaikuttaa elinympäristöään koskevaan päätöksentekoon. Tähän lähtökohtaankin nähden valtiovallalla on velvollisuus lainsäädännön keinoin pyrkiä turvaamaan ympäristön säilyminen vahingoittumana ja estämään sen kaikenlainen pilaantuminen paitsi kielloin ja määräyksin, myös säätämällä niiden rikkomiset rangaistavaksi menettelyksi. Viime vuosina Suomessa on Euroopan unionin jäsenvaltiona säädetty useita luonnon ja myös muun ympäristön suojelemiseksi tarkoitettuja lakeja, jotka perustuvat Euroopan parlamentin ja neuvoston edellä mainittuja suojeltavia oikeushyviä koskeviin direktiiveihin. Nyt kysymyksessä olevan oikeusministeriön esityksen tarkoituksena on saattaa voimaan muun muassa Suomen 4.11.1998 allekirjoittama Euroopan neuvoston yleissopimus ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin sekä panna täytäntöön Euroopan unionin neuvoston  27.10.2003 tekemä puitepäätös ympäristön suojelusta rikosoikeudellisin keinoin.

Yleissopimuksen ja sisällöltään lähes samanlaisen puitepäätöksen tavoitetta törkeimpiä ympäristörikoksia koskevan rikosoikeudellisen sääntelyn yhdenmukaistamisesta Euroopan unionin jäsenvaltioissa ja myös siihen kuulumattomissa maissa on pidettävä erittäin tavoiteltavana päämääränä. Kuten mietinnössä mainitaan, muutoin ympäristöstä piittaamattomat henkilöt ja yritykset voisivat löytää jossakin valtiossa sellaisen toimintaympäristön, jossa muun muassa laittomat päästöt eivät ole rangaistavia tai ovat lievemmin rangaistavia, ja tällaiset tahot saattaisivat turmella ympäristöä myös muiden valtioiden alueelle leviävillä päästöillä. Lainsäädännön harmonisoiminen eri valtioissa on siis tarpeen. Ympäristöoikeudesta onkin tullut olennainen osa yhteisöoikeutta.

Kun Euroopan unionin direktiivien ei ole katsottu voivan sisältää rikosoikeudellisia säännöksiä eikä siten rangaistusseuraamuksia ympäristörikoksistakaan, sopimusten edellyttämät kriminalisoinnit täytyy saada kussakin valtiossa voimaan kansallisin lainsäädäntötoimin. Mietinnössä onkin tarkasteltu Suomessa nykyisin voimassa olevaa ympäristörikoksia koskevaa lainsäädäntöä ja otettu kantaa, täyttääkö se sopimusten mukaiset velvoitteet. Tältä osin hovioikeus ilmoittaa, että sillä ei ole ilmennyt tarvetta lausua, täyttävätkö nykyinen lainsäädäntö ja mietinnössä säädettäväksi esitetyt säännökset sopimusten edellyttämät velvoitteet sisällöltään ja rikosten tunnusmerkkien osalta. Sinänsä on todettava, että ajan niukkuudestakin johtuen päällisin puolin katsottuna ei ole myöskään ilmennyt mitään erityistä huomautettavaa luonnollisille henkilöille rangaistaviksi säädettävien rikosten rangaistus- ja muiden seuraamusten, rikokseen osallisuuden, lainkäyttövallan taikka lainsäätämisen osalta esitettyjen seikkojen osalta. Siltäkään osin, että luonnollinen henkilö katsotaan voitavan jo nykyisin tuomita myös ympäristörikosten johdosta liiketoimintakieltoon, ei ole mitään huomauttamista. 
Sopimusten tavoitteena on etenkin vakavien ympäristörikosten tunnusmerkkien  ja rangaistusseuraamusten harmonisointi Euroopan unionin jäsenvaltioissa ja myös sen ulkopuolisissa maissa. Mietinnön mukaan yleissopimuksen voimaansaattaminen ja puitepäätöksen täytäntöönpano edellyttävät oikeushenkilön rangaistusvastuun laajentamista ympäristöön liittyviin henkeen ja terveyteen kohdistuviin rikoksiin, yleisvaarallisiin rikoksiin ja terveyttä tai turvallisuutta vaarantaviin rikoksiin. Tällaiset teot voidaan vaikutuksiltaan usein rinnastaa ympäristörikoksiin ja niitä tehdään tyypillisesti oikeushenkilön muodossa tapahtuvassa toiminnassa.

Yleensä ympäristörikosten kriminalisoinnit perustuvat aineelliseen ympäristölainsäädäntöön, mutta nyt on törkeimpien hengelle tai  terveydelle vaarallisten, tahallisten ympäristörikosten osalta haluttu irtautua tästä sidonnaisuudesta. Tämä johtaisi muun muassa siihen, että oikeushenkilön rangaistusvastuu ulottuisi jopa rikoslain 21 luvussa rangaistaviksi säädettyihin tekoihin kuten murha, tappo, pahoinpitely ja vammantuottamus sekä eräisiin 34 ja 44 luvuissa tarkoitettuihin yleisvaarallisiin ja terveyttä vaarantaviin tekoihin. Toisaalta taas rikoslain 48 luvun 1 §:ssä säädetyn ympäristön turmelemisen on katsottu edellyttävän kiinteämpää kytkemistä ympäristölainsäädäntöön lisäämällä tunnusmerkistöön ympäristönsuojelulain 3 §:n mukainen ympäristön pilaantumisen määritelmä. Oikeushenkilön rangaistusvastuun kohdalla ei siis edellytettäisi aineellisen ympäristölainsäädännön vastaista toimintaa sen tuomitsemiseksi esimerkiksi murhasta ihmisen menehdyttyä tuotantolaitoksesta peräisin olevan tahallisen päästön johdosta.

Yksityiskohtaisista perusteluista
Lausunnon tekemiseen annetun ajan niukkuudesta johtuen hovioikeus on kiinnittänyt huomionsa vain eräisiin etenkin lain soveltamiseen tuomioistuimessa mahdollisesti vaikuttaviin seikkoihin.

Rikoslain 21 luku 19 §

Mietinnössä esitetään oikeushenkilön rangaistusvastuun laajentamista rikoslain 21 luvussa rangaistavaksi säädettyihin henkeen ja terveyteen kohdistuviin rikoksiin. Rikoslain 48 luvun ympäristörikoksista on nykyisin mahdollista tuomita oikeushenkilö yhteisösakkoon. Kuten mietinnössä on todettu, teot, joissa esimerkiksi vaarallisia aineita sisältävällä päästöllä aiheutetaan henkilön kuolema tai hänelle vakava vamma, vaikka ne ilmaantuisivatkin vasta pitkän ajan kuluttua, saattavat tulla tuomituksi ympäristörikosten lisäksi esimerkiksi väkivaltarikoksina. Tällöin oikeushenkilön rangaistusvastuun tulisi toteutua kummankin rikostyypin osalta yhtäläisesti, mikäli tällaisen vastuun rikoslain 9 luvun mukaiset edellytykset muutoin täyttyvät.

Mietinnössä on kuitenkin huomautettu, että oikeushenkilön rangaistusvastuun edellytykset toteutuisivat rikoslain 21 luvun tahallisten rikosten osalta erittäin harvoin. Lisäksi on todettu, että ympäristöön ja työturvallisuuteen kohdistuvien rikosten ohella on mahdollista, että yhteisösakon tuomitsemisen edellytykset täyttyisivät poikkeuksellisesti myös esimerkiksi ravintoloiden järjestyksenvalvojien ja yksityisten vartiointiliikkeiden vartijoiden suorittamien rikosten yhteydessä tai erilaisten liikennerikosten yhteydessä, mikäli rikoslain 21 luvussa tarkoitetun rikoksen tunnusmerkistö täyttyy. 

Mietinnössä ehdotetaan siis, että oikeushenkilön rangaistusvastuu säädettäisiin ulottumaan ympäristörikosten yhteydessä tehtyjen väkivaltarikosten lisäksi  muuhunkin toimintaan liittyviin rikoslain 21 luvussa tarkoitettuihin väkivaltarikoksiin, vaikka mietinnössä on oikeastaan kysymys ympäristönsuojelusta rikosoikeudellisin keinoin. Mietinnössä tarkoitetut sopimus ja puitepäätös eivät edellyttäne oikeushenkilön rangaistusvastuun laajentamista ympäristörikoksiin liittyvien väkivaltarikosten lisäksi muihin rikoksiin. Mikäli tällaisia tapauksia tulisi tuomioistuinten käsiteltäväksi, saattaisi syntyä erikoisia tilanteita siihenkin nähden, että rikoslain 9 luvun 2 §:n 2 momentin mukaan yhteisösakko voidaan tuomita, vaikka rikoksentekijää ei saada selville tai tätä ei muusta syystä tuomita rangaistukseen. Paitsi että ympäristörikokset, jotka lienevät usein piilorikollisuutta, ovat yleensäkin melko harvinaisia asioita tuomioistuimissa, ovat  oikeushenkilön rangaistusvastuuta koskevat asiat yhteisösakkoineen vieläkin harvinaisempia. Yhteisön, esimerkiksi vartiointiliikkeen tuomitseminen murhasta, taposta tai vain pahoinpitelystä olisi varmasti harvinainen oikeustapaus. Käytännössä yhteisöjen osalta väkivaltarikosten kriminalisoinnin tarve vaikuttaakin lähinnä teoreettiselta. Yhteisön korvausvastuun toteutuminen on ensiarvoisempi tavoite.

Mietinnön (s. 18) rikoslain 48 luvussa tarkoitetusta ympäristön turmelemisessa ei ole kysymys, kun pelkästään ympäristön käsitteeseen kuulumatonta omaisuutta vahingoitetaan päästöllä. Tältä osin on vaikea käsittää, minkälainen voi olla päästö, joka ei omaisuutta vahingoittaessaan samalla aiheuttaisi  ympäristönkin pilaantumista. Joka tapauksessa kysymys on tahallisena vahingontekona rangaistava rikos, mikäli esinettä vahingoittava päästökin on tahallinen teko. Samoin on vaikea ajatella, mitä mietinnössä (s. 20) oikeastaan tarkoitetaan sillä seikalla, että kaikkein törkeimpien, hengelle tai terveydelle vaarallisten, tahallisten ympäristörikosten kohdalla irtaudutaan sidonnaisuudesta aineelliseen ympäristölainsäädäntöön ja että oikeushenkilön rangaistusvastuu toteutettaisiin kaikkien vakavien ympäristörikosten osalta ulottamalla vastuu myös, kuten edellä on todettu, muun muassa rikoslain 21 luvussa rangaistaviksi säädettyihin rikoksiin. Mikäli yrityksen tuotantolaitoksesta peräisin oleva myrkyllinen päästö tappaa ihmisen, on kysymys vakavasta ympäristörikoksesta, josta yritys voidaan, mikäli oikeushenkilön rangaistusvastuun edellytykset täyttyvät, tuomita suureen yhteisösakkoon. Mutta jos yrityksen työntekijä tahallaan tappaa päästöllä ihmisen tai ihmisiä, lienee vaikeata katsoa yrityksessä sen toimintaa valvomaan velvollisten edustajien syyllistyneen tahallisuusasteeltaan sellaiseen laiminlyöntiin, että yrityksen voitaisiin katsoa syyllistyneen murhaan tai tappoon. Jos yrityksen toimitusjohtaja tai hallitus tahallaan tappaa päästöllä ihmisen tai laskee päästön tietäen, että joku siihen varsin todennäköisesti kuolee, myös yritys syyllistyisi henkirikokseen. Korkean yhteisösakon uhka sinänsä voi vaikuttaa taloudelliseen toimintaan ennalta ehkäisevästi, mutta asianomistajan vahinkojen korvaamisen turvaaminen lienee tärkeämpää ja yhtä haitallinen seuraamus yhteisölle kuin sakkorangaistus. Jos kysymys on rikoslain tarkoittamista väkivaltarikoksista, saattaisikin olla järkevintä pitäytyä vain siihen tahallaan syyllistyneen luonnollisen henkilön tuomitsemisessa sellaisesta rikoksesta. Oikeushenkilön rangaistusvastuun ulottamista rikoslain 21 luvussa tarkoitettuihin rikoksiin tulisi siis harkita tarkoin ja joka tapauksessa ehkä jopa pidättäytyä siitä ainakin muiden kuin törkeimpien ympäristöön liittyvien henkeen ja terveyteen  kohdistuvien rikosten, yleisvaarallisten rikosten ja terveyttä ja turvallisuutta vaarantavien rikosten osalta. Miksi olisi syytä muutenkaan tässä yhteydessä irtaantua sidonnaisuudesta aineelliseen ympäristölainsäädäntöön. 

Rikoslain 34 luku 13 § ja 44 luku 17 §

Ehdotusta oikeushenkilön rangaistusvastuun laajentamista ehdotuksessa mainittuihin yleensäkin yritystoiminnan yhteydessä tapahtuviin ympäristörikoksiin liittyviin terveyttä ja henkeä vaarantaviin rikoksiin ei ole huomauttamista.

Rikoslain 48 luvun 1 § ja 5 §

Rikoslain 48 luvun 1 §:ssä ympäristön turmelemista koskeva rangaistussäännös on jo tällä hetkellä ympäristörikosoikeuden kattava perussäännös, jonka ilmaisua “ympäristön pilaantuminen” on mietinnössä haluttu täydentää kytkemällä siihen ympäristönsuojelulain 3 § 1 kohdan mukainen määritelmä sen suojaamista oikeushyvistä, joiden osalta rikoslain sanotun säännöksen ei ole katsottu olevan ennestään täysin kattava. Tämän täydennyksen osalta ei ole sinänsä mitään huomauttamista. On kuitenkin todettava, että lainkohdasta tulee täsmällisempänä entistäkin vielä pidempi ja monimutkaisempi sekä vaikeammin ymmärrettävä, mikä ei ainakaan edistä kansalaisen ymmärrystä mahdollisen menettelynsä säännöksen tarkoittamasta oikeudenvastaisuudesta ja rangaistavuudesta ja siten rikoksen ennaltaestävyyttä. Tosiasiassa tällä ei ehkä kuitenkaan ole merkitystä. Jokainen turmellessaan ja liatessaan ympäristöään ymmärtää kyllä syyllistyvänsä ainakin jonkin asteiseen rikokseen. Euroopan unionin lainsäädännön myötä säännöksien määrä ja monimutkaisuus lienee muutoinkin lisääntynyt, kun henkilöiden kaikki toiminnat jokaisella elämänalalla on haluttu säädellä tarkasti ja yksityiskohtaisesti, mikä on toisaalta tietenkin hyväkin asia. Lakien tulisi silti olla mahdollisimman selviä ja helposti ymmärrettäviä. Samoin on säännöksen ymmärrettävyyden osalta todettava rikoslain 48 luvun 5 §:n luonnonsuojelurikoksen täydennysehdotuksesta. Pykälässä on vieläpä viitattu jopa siinä mainitun neuvoston asetuksen erillisiin liitteisiin.

Lopuksi
Ympäristön suojelu ja sen säilyttäminen jälkipolville turmeltumattomana on niin tärkeä asia, että siihen on pyrittävä kaikin mahdollisin keinoin. Hovioikeus katsookin, että esityksen tavoitteet ovatkin täysin hyväksyttävissä muutoin paitsi että muiden kuin ympäristönsuojelun keinojen osalta saattaa olla arveluttavaa oikeushenkilön rangaistusvastuun laajentaminen rikoslain 21 luvun väkivaltarikoksiin. Joka tapauksessa esityksessä saattaisi olla tarpeen rajoittaa niitä koskevien rangaistussäännösten soveltaminen vain tietyin tarkemmin määritellyin tunnusmerkistöin aineelliseen ympäristöoikeuteen sidonnaisiin törkeimpiin ympäristörikoksiin.

Presidentti			Lauri Melander

Kansliapäälikkö		Kristina Kahlas-Capodistrias

Lausunnon on valmistellut hovioikeudenneuvos Marja Kartano