Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Viite: 		Työryhmämietintö 2004:13

Asia:		LAUSUNTO HOLHOUSLAINSÄÄDÄNNÖN TARKISTAMISTYÖRYHMÄN MIETINNÖSTÄ

Edunvalvontavaltuutuksen luomisen taustalla oleva pyrkimys keventää holhousviranomaisen työtaakkaa ei toteudu tämän uudistuksen avulla. Asiakasmäärät tulevat lisääntymän edelleen ja maistraattien holhoustoimessa vallitsee koko ajan kiistatta jatkuva resurssipula. Ehdotetulla lailla edunvalvontavaltuutuksesta ei voitaisi perustella holhoustoimen resurssien säilyttämistä nykyisellään, puhumattakaan niiden vähentämistä.

Edunvalvontavaltuutus ei ensinnäkään vähentäisi maistraatin tutkimisvelvollisuutta valtuutuksen vahvistamisvaiheessa, kun maistraatin tulisi tutkia valtuuttajan ymmärryskyky paitsi valtuutuksen vahvistamishetkellä, myös tarvittaessa taannehtivasti valtuutusta annettaessa. Tämän uudistuksen avulla lainsäädäntö ei myöskään yksinkertaistuisi nykyisestä. Maistraatin informointivelvollisuuden näkökulmasta edunvalvontavaltuutuksen luominen on omiaan lisäämään sen työtä, kun asiakkaille tulee selvittää  yhtäältä perinteisen edunvalvojan määräämisen ja toisaalta edunvalvontavaltuutuksen eroavaisuudet ja vaikutukset. 

Lakiin edunvalvontavaltuutuksesta tulisi sisältyä määräys, että edunvalvontavaltuutuksenkin vahvistamisen edellytyksenä ovat holhoustoimilain 8 §:stä ilmenevät seikat ja korostaen nimenomaan sitä, että järjestely on tarpeen sellaisten asioiden hoitamiseksi, jotka vaativat hoitoa, eli eivät muutoin hoituisi. Kuten nykyisinkin, on paljon sellaisia ihmisiä, jotka terveydentilansa vuoksi periaatteessa eivät kykene hoitamaan taloudellisia asioitaan itse, mutta esimerkiksi joku omaisista niitä luotettavasti hoitaa, jolloin minkäänlainen edunvalvonta ja sen viranomaisvalvonta ei ole ko. henkilön kohdalla ole ylipäätään tarpeen. Lähtökohtana tulisi olla, että läheisen ihmisen sairastuessa tai ikääntyessä lähiomainen tai -omaiset silloin, kun sellaisia on, pyrkivät jo luonnostaan valvomaan tämän etuja ja että tarve viranomaiskontrolliin on vasta toissijainen keino tämän varmistamiseksi tarvittaessa. Edunvalvontavaltuutusta ei tulisi siis voida käyttää siten, että tosiasiassa tämäkin ihmisjoukko, joka muutoin kokonaan jäisi maistraatin valvonnan ulkopuolelle, ohjautuisi täysin tarpeettomasti minkään asteisen valvonnan piiriin. Suhteellisuusperiaatetta ei tulisi jättää huomiotta.

Valtion resurssit eivät myöskään tule riittämään tehokkaaseen valvontaan, mikäli valtuutuksen vahvistamiskynnystä ei aseteta yhtä korkealle kuin varsinaisen edunvalvonnan aloittamispäätöksen edellytykset ovat. Jos tämän lainsäädännön avulla sen sijaan siitä joukosta, joka muutoin tulisi täysimääräisen edunvalvonnan piiriin, voitaisiin osa jättää löyhempään valvontaan, silloin voitaisiin todella puhua kevyemmästä vaihtoehdosta, jolla olisi myös valvovan viranomaisen työmäärän kannalta merkitystä. 

Kokkola 15.12.2004

Tytti Ronkainen
henkikirjoittaja