TURUN YLIOPISTO OIKEUSTIETEELLINEN TIEDEKUNTA
14.12.2004
Dno 42/0/04

Oikeusministeriö
Lainval misteluosasto
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

17. 12.
I 4( oo
c

Dekaani

Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta esittää pyydettynä lausuntonaan oikeusministeriön työryhmämietinnöstä 2004:13, "Edunvalvontavaltuutus" kunnioittavasti oheisen lausunnon.
\( (a‑
Heikki Kulla

Hallintopäällikkö

Mirja-Tuula Erkkola

Oikeusministeriölle
Pyydettynä lausuntonaan oikeusministeriön työryhmämietinnöstä 2004:13, "Edunvalvontavaltuutus", Turun yliopiston oikeustieteellinen tiedekunta esittää kunnioittavasti seuraavan:

Yleisesti ottaen tiedekunta pitää laisäädäntöhanketta sekä tarpeellisena että perusteltuna. Holhoustoimilain säätämisen yhteydessä lakivaliokunta edellytti uudistuksen toteutumisen seurantaa. Seurannan tuloksena työryhmä esittää tiettyjä korjauksia holhoustoimesta annettuun lakiin sekä uuden edunvalvontavaltuutusta koskevan lain säätämistä. Suurimmasta osasta ehdotettuja uudistuksia tiedekunnalla ei ole huomautettavaa. Tiedekunta yhtyy myös työryhmän käsitykseen siitä, etteivät mietinnön jaksossa 3 esitetyt kysymykset edellytä muutoksia holhoustoimesta annettuun lakiin. Tiedekunta haluaa kuitenkin erikseen esittää joitakin näkökohtia mietinnön johdosta.

Ehdotettu laki edunvalvontavaltuutuksesta on selkeästi tarpeellinen. Kun vanhusväestön määrä lähitulevaisuudessa tulee jatkuvasti kasvamaan ja kun entistä useammalla iäkkäällä henkilöllä on varallisuutta, huoli asioiden hoitamisesta myös oman toimintakyvyn pettäessä on monille todellinen. Tästä syystä käytännössä on esiintynyt tapauksia, joissa ns. lääketieteellisiin hoitotestamentteihin on lisätty myös varallisuuden ja muiden asioiden järjestämiseen liittyviä valtuutuksia ja määräyksiä. Kun lääketieteellisen hoitotestamentin luonne ja toteuttamistapa kuitenkin suuresti poikkeaa varallisuusasioihin liittyvistä järjestelyistä, erillisen edunvalvontavaltuutuksen mandollistava sääntely on paikallaan.

Lakiehdotuksen 2 §:ssä esitetty edunvalvontavaltuutuksen ala käsittää mandollisuuden ulottaa edustusvalta myös "valtuuttajan henkilöä koskeviin asioihin, joiden merkitystä valtuuttaja ei kykene ymmärtämään". Esimerkkinä mainitaan potilaan asemasta ja oikeuksista annetun lain 6.3 §:n mukaisen hoitosuostumuksen antaminen. Edunvalvontavaltuutettu ilmeisesti tulisi yllämainitun yleislausekkeen nojalla lainkohdassa potilaslain 6.3 §:ssä tarkoitetuksi "lailliseksi edustajaksi", joka sivuuttaisi muut lähiomaiset tai läheiset suostumuksen antajana. Lisäksi valtuuttajalla saattaa olla tehtynä vielä erillinen hoitotestamenttikin, jonka muodosta tai sisällöstä laissa ei ole minkäänlaisia säännöksiä.

Edunvalvontavaltuutus on painotukseltaan ensi sijassa tarkoitettu taloudellisten asioiden järjestelytavaksi, ja esityksen mukaan valtuuttajalle jäisi hyvin laaja lähtökohtainen määräämisvalta äsiitä, millaisiin asioihin hän haluaa valtuutetun kelpoisuuden ulottuvan. Voidaan kysyä, osaavatko edunvalvontavaltuutuksien antajat aina ottaa huomioon juuri henkilökohtaisissa asioissa edustamiseen liittyvien kysymysten problemaattisuutta. Mitä ilmeisimmin laki varsin pian voimaan tultuaan synnyttää erilaisia kaavamalleja, jotka tulevat laajalti käyttöön. Tällöin vaarana on, että

valtuuttajat asiaa ehkä sen enempää ajattelematta delegoivat henkilökohtaistakin päätäntävaltaa taholle, jonka ovat valinneet luottohenkilökseen ennen kaikkea taloudellisia asioita varten. Lisäksi hoitotestamentin suhde edunvalvontavaltuutukseen on ongelmallinen: hoitotestamentin tulisi luonnollisesti olla aina ensisijainen henkilön hoidosta päätettäessä, mutta kokonaan sääntelemättömänä sen sisällöllisestä tasosta, oikeellisuudesta tai edes tietoon tulosta ei ole takeita.

Olisikin syytä harkita, tulisiko lakiehdotuksessa esitettyä korostuneemmin tuoda esiin se, että valtuutus itse asiassa käsittää kaksi kokonaan toisistaan poikkeavaa osa-aluetta: tyypiltään uuden edunvalvontavaltuutuksen taloudellisissa asioissa ja monelle jo käytännöstä tutun "hoitotestamentin" tyyppisen viimeisiä elinaikoja koskevan valtuuden päättää henkilöön liittyvistä asioista. Jälkimmäinen termi on henkilön elinaikaan liittyvän asiakirjan nimityksenä epäonnistunut, mutta sisältää juuri ajatuksen henkilökohtaisten päätösten teosta joko siten, että tekijä itse kieltää tietyt hoidot tai toimenpiteet suoraan tai nimeää henkilön, joka saa tehdä hoitoa ja huoltoa koskevat päätökset hänen puolestaan.

Jo ehdotetun 2 §:n 1 momentin jakaminen kandeksi momentiksi selventäisi tätä periaatteellista eroa itse lakitekstinkin tasolla. Valtuutuksen kahta perusluonnetta korostavan kirjoitustavan etuna olisi myös se, että valtuutuksen tarpeellisuutta harkitsevat erikseen kiinnittäisivät huomiota mandollisuuteen määrätä taloudellisten asioiden hoitamisen ohella henkilöön liittyvistä asioista ja siihen, että nämä tehtävät voidaan antaa myös eri valtuutetuille ja että valtuutus haluttaessa voi kohdistua selkeästi vain toiseen asiaryhmään.

Tunnettua on, että edunvalvojia tai näiden sijaisia käytännössä enenevässä määrin haetaan henkilöön liittyviin tehtäviin, ja suurena vaikeutena on usein ollut sopivan edunvalvojan tai sijaisen löytäminen esimerkiksi tilanteissa, joissa henkilön lähipiirin välit ovat tulehtuneet eikä tehtävää kenties haluta ottaa vastaan lisäongelmien pelossa. Myös yleisen edunvalvojan tai muun vieraan määrääminen on usein asian luonteen ja ehkä myös päämiehen varojen puutteen vuoksi vaikeaa. Käytäntöä saattaisi helpottaa, jos henkilö itse olisi nimennyt valtuutetun.

Lakiehdotuksen mukaan edunvalvontavaltuutus tulee voimaan vasta, kun holhousviranomainen on vahvistanut sen. Tämä lähtökohta on sinänsä selkeä ja estää tilanteet, joissa valtuutettu voisi ennenaikaisesti ryhtyä toimimaan valtuutuksen nojalla. Asiallisina on samaten pidettävä säännöksiä valtuutuksen peruuttamisesta ennen sen voimaan tuloa, jotka läheisesti rinnastuvat testamentin peruuttamisesta annettuihin säännöksiin. Jo voimaan tulleen valtuutuksen peruuttamisen saattaminen riippuvaiseksi viranomaisen myötävaikutuksesta on sekin perusteltu ratkaisu: kuten esityksessä todetaan, valtuuttaja on jo tällöin toimintakyvyltään heikentynyt ja saattaisi vapaan peruuttamisoikeuden vallitessa vahingoittaa omaa etuaan, ellei asiaa lainkaan tutkittaisi.

Ehdotetut säännökset valtuutetun vahingonkorvausvelvollisuudesta ovat sinänsä asianmukaiset. Huomiota kuitenkin kiinnittää, että vahingonkorvausvelvollisuuden syntymisen edellytyksenä ehdotuksen 21 §:n mukaan on, että valtuutus on saatettu voimaan tai että valtuutettu ainakin on ennen valtuutuksen voimaan tuloa ryhtynyt sellaisiin aktiivisiin kiiretoimiin, joista valtuuttajalle on aiheutunut vahinkoa. Ehdotuksen 14 §:n mukaan vahingonkorvausvelvollisuus syntyy myös, jos valtuutettu ryhdyttyään hoitamaan tehtävää sittemmin yllättäen keskeyttää valtuuttajan asioiden hoitamisen ryhtymättä samalla muihin toimenpiteisiin niiden hoidon järjestämiseksi, esimerkiksi ilmoittamalla valtuuttajan edunvalvonnan tarpeesta holhousviranomaiselle.

Kysymys on, kuten esityksessä monin kohdin todetaan, erityisestä luottamustehtävästä. Jos valtuutettu ei valtakirjan saatuaan ryhdykään toimiin sen voimaan saattamiseksi valtuuttajan tilan myöhemmin huononnuttua, vaarana on, että valtuutettuun luottaneen valtuuttajan asiat jäävät

hoitamatta tavalla, josta aiheutuu hänelle vahinkoa. Vahingonkorvausvelvollisuus tulisi laajentaa myös näihin tilanteisiin siten, että valtakirjan haltuunsa saanut ja näin siitä tietoinen valtuutettu olisi velvollinen ilmoittamaan joko toimintakelpoiselle valtuuttajalle tai tämän tilan jo huononnuttua holhousviranomaiselle siitä, ettei hän enää haluakaan ryhtyä tehtävään. Edellisessä tapauksessa valtuuttaja voisi valtuuttaa tehtävään toisen henkilön, ja jälkimmäisessä ilmoitus rinnastuisi holhoustoimilain 91 §:n mukaiseen ilmoitukseen. Ottaessaan valtakirjan vastaan valtuutetun on katsottava sitoutuvan ainakin tällaiseen vähimmäisvastuuseen, vaikka ketään tietenkään ei voida velvoittaa konkreettisesti ryhtymään valtuutetun tehtävään.

Holhoustoimilakiin ehdotetuista muutoksista huomattavaa parannusta merkitsee lain 32 §:n esteellisyyssäännöksien täsmennys. Voimassa olevaan lakiin sisältyvä ilmaus "muu edunvalvojalle läheinen henkilö" on koko voimassaoloaikansa aiheuttanut tulkintavaikeuksia ja ilmeisesti myös täysin turhia edunvalvojan sijaisen määräämisiä muun muassa tapauksissa, joissa isovanhemmat ovat halunneet lahjoittaa lapsenlapselleen omaisuutta.

Myös ehdotettuun 32 §:n 2 momenttiin sisältyvä puolisoiden määritelmä on hyvä. Avioliitonomaisissa olosuhteissa tai muussa parisuhteessa elävillä tarkoitetaan selkeästi myös samaa sukupuolta olevaa rekisteröimätöntä paria. Rekisteröidyistä parisuhteista annetun lain säätämiseen liittynyt eduskunnan lausuma, jonka mukaan miehen ja naisen avioliitonomaiseen yhteiselämään liittyviä säännöksiä ei saisi analogisesti soveltaa samaa sukupuolta olevaan suhdettaan rekisteröimättömään pariin, on aiheuttanut tarpeen ottaa nämä rinnastukset selkeästi lakiin.