Hämeenlinnan maistraatti		14.12.2004

Oikeusministeriö		
PL 25
00023  Valtioneuvosto

LAUSUNTO HOLHOUSLAINSÄÄDÄNNÖN TARKISTAMISTYÖRYHMÄN MIETINNÖSTÄ

1. Yleistä.	

Holhouslainsäädännön tarkistamistyöryhmä ehdottaa mietinnössään säädettäväksi lain edunvalvontavaltuutuksesta.  Lisäksi ehdotetaan muutoksia holhoustoimesta annettuun lakiin siten, että holhousviranomaisen toimivaltaa tehdä päätöksiä edunvalvojan tehtävää koskevissa asioissa laajennettaisiin.  Muutoksenhakua ja edunvalvojan esteellisyyttä koskevia säännöksiä muutettaisiin.

Hämeenlinnan maistraatti pitää ehdotuksia pääosin myönteisinä ja kannatettavina.   

Edunvalvontavaltuutuksen käyttöönotto ja siihen sisältyvä mahdollisuus keventää tehtävän hoitamiseen liittyvää viranomaisvalvontaa ovat kansalaisten itsemääräämisoikeutta lisääviä toimenpiteitä, ja samalla ne ainakin pitemmällä tähtäimellä jossakin määrin helpottanevat päämiesten määrän erittäin nopeasta kasvusta aiheutuvaa painetta yleisen edunvalvonnan ja holhousviranomaisten resurssien riittävyyteen.	

Holhoustoimilakiin ehdotetut muutokset lisäävät järjestelmän selkeyttä ja poistavat tulkintaongelmia, ja vähentänevät jossakin määrin tarvetta edunvalvojan sijaisten määräämiseen.	

Edunvalvontavaltakirjojen vahvistaminen on kuitenkin maistraatin näkökulmasta uusi tehtävä, joka alkuvaiheessa aiheuttanee runsaahkon määrän asiakkaiden neuvonnasta ja ohjauksesta aiheutuvaa lisätyötä, ja pitemmällä tähtäimellä vahvistamiseen liittyviä tehtäviä, joiden työllistävyys ja resurssitarve riippuvat oleellisesti mm siitä, miten laajaksi maistraattien selvittämisvelvollisuus vahvistamistoimen yhteydessä käytännössä muodostuu.  Ei siis ole mitenkään itsestään selvää, että lisäresursseja ei tarvittaisi, ja mahdolliseen lisäresurssien tarpeeseen tulisi asianmukaisesti varautua.	

2.  Hämeenlinnan maistraatti haluaa kiinnittää huomiota seuraaviin yksityiskohtiin työryhmän mietintöön sisältyvissä ehdotuksissa:

2.1.  Tulkinta- yms. ongelmia, joita voi aiheutua maallikoiden laatimista asiakirjoista, voitaisiin ehkäistä ottamalla lakiin valtuutus erityisen edunvalvontavaltakirjan laatimista varten tarkoitetun kaavakkeen tai –kaavakkeiden laatimiseen. 

Käytännön ongelmaksi edunvalvontavaltuutusten kohdalla saattaa nousta se, että valtakirjoja varmaankin paljolti laatisivat maallikot, jolloin niiden sanamuodot saattaisivat olla tulkinnanvaraisia tai valtakirjan antajan tosiasiallista tarkoitusta vastaamattomia.  Tällöin valtuutuksella ei käytännössä saavutettaisi niitä tavoitteita, joihin sen antamisella on pyritty.   Valtuutusta ei esimerkiksi hyväksyttäisikään pankissa tilinkäyttöön oikeuttavaksi, tai lainhuudatusmenettelyssä kiinteistön myymiseen oikeuttavaksi.  Jo valtuutuksen rekisteröintivaiheessa voisi syntyä kiusallisia tilanteita, kun maistraatti havaitsisi, että valtuutuksen sanamuoto on kovin epätarkoituksenmukainen, voimatta kuitenkaan tehdä siihen mitään muutoksia.  Tällöin ehkä jouduttaisiin hakemaan valtakirjan antajalle edunvalvojaa, jotta hänen asiansa saataisiin hoitoon.

Suomalaiseen oikeuskulttuuriin on vanhastaan kuulunut voimakas itse tekemisen perinne.  Edunvalvontavaltakirja tai sitä vastaava instituutio on yleisperustelujen mukaan aiemmin ollut käytössä lähinnä anglosaksisissa maissa.  Näissä kulttuuri lienee tältä osin suuresti suomalaisesta poikkeava, ja asiantuntija-avun käyttäminen tällaista asiakirjaa laadittaessa lähes itsestäänselvyys.  Keskieurooppalaisen oikeuskulttuurin maissa puolestaan tämäntyyppisten asiakirjojen laatiminen lankeaisi lähes luontojaan paljolti julkisten notaarien tehtäväksi.  Näistä syistä voidaan otaksua, että edellä tarkoittamamme ongelma tulisi esiintymään Suomessa huomattavasti useammin kuin mitä ulkomailla on tapahtunut tai tulisi tapahtumaan.	

Yksi mahdollisuus ehkäistä näiden ongelmien syntymistä voisi olla se, että laissa todettaisiin, että Oikeusministeriö voisi vahvistaa kaavakkeen tai kaavakkeita  käytettäväksi edunvalvontavaltakirjojen laatimisessa.  Kaavakkeen avulla valtakirjan laatiminen onnistuisi maallikoltakin todennäköisemmin kuin vapaamuotoisena.  Kaavakkeella olisi valtuutuksen perussanamuoto esim. muodossa ”hoitamaan omaisuuttani ja taloudellisia asioitani”, erilaisia tilivelvollisuuden ja –valvonnan, palkkioperiaatteiden yms. valintamahdollisuuksia esim. ”rasti ruutuun” –periaatteella, jne, sekä todistajien lausunto.	
 
Kaavakkeen käytön ei tarvitsisi olla pakollista, vaan muukin lakiehdotuksen 4 §:n muotomääräykset täyttävä asiakirja olisi pätevä.  Saattaisi silti olla hyödyllistä, että valtuutus kaavakemallin vahvistamiseen olisi laissa.

2.2.  Etukäteen on ennakoitavissa, että sekä tahattomia muoto-yms. virheitä valtakirjan antamisessa että valtuutusinstituution väärinkäyttöön tähtääviä pyrkimyksiä tulisi esiintymään kohtalaisen runsaasti.  Valtuutuksen vahvistamisvaiheessa maistraatilla tulisi olla selkeästi määritellyt selvittämisvelvoitteet sekä kohtuulliset työvälineet näin määritellyn selvittämistyön tekemiseen.	

Edunvalvontavaltakirjan vahvistamisen kohdalla maistraatin asema valtuutetun sopivuuden tutkijana on lähtökohtaisesti heikompi kuin varsinaisen edunvalvonnan ollessa kyseessä.  Valtakirjan kohdallahan valtuutus luo jo melko vahvan presumption sopivuudesta.  

Ainakin Hämeenlinnan maistraatissa on edunvalvojiksi omaisuuden hoitoa sisältävään tehtävään ehdotettujen kohdalla säännönmukaisesti tehty luottotietojen tarkistus (poikkeuksena yleiset edunvalvojat ja asianajajat).  Tähän on kysytty suostumus tehtävään ehdotetulta.   Suostumus on käytännössä lähes aina saatu, ja milloin sitä poikkeuksellisesti ei ole saatu, olemme esim. ilmoittaneet tuomioistuimelle että emme voi puoltaa ko. henkilöä edunvalvojaksi, koska käytettävissä ei ole riittäviä tietoja puoltolauseen antamiseen.

Edunvalvontavaltuutuksen kohdalla valtuutettu saattaa helpommin kieltäytyä suostumuksen antamisesta luottotietojen tarkistamiseen.  Voisi olla hyväksi jos esim. lakiehdotuksen yksityiskohtaisissa perusteluissa todettaisiin että tällöin saattaisi  olla käsillä lakiehdotuksen 22 § 2 momentissa tarkoitettu  ”perusteltu aihe” epäillä kykenemättömyyttä tai sopivuutta.  	

Lakiehdotuksen 22 § sisältää maistraattien kannalta tärkeimmät määräykset. Holhousviranomainen voi valtuutetun hakemuksesta vahvistaa edunvalvontavaltuuden, jos valtuuttaja on ollut lakiesityksen 3 §:n mukaan kelpoinen tekemään valtakirjan. Valtuuttajan täysi-ikäisyys voidaan helposti tarkistaa väestötietojärjestelmästä, mutta toisin on oikeustoimikelpoisuuden laita. Käytännössä tämä korostaa valtakirjassa olevan todistajien todistuslausuman merkitystä. 

Käytännössä ongelmaksi tulee muodostumaan myös todistajien kelpoisuuden tutkiminen.  Esteellisyys sukulaisuuden johdosta pystytään monissa tapauksissa toteamaan väestötietojärjestelmästä (joskin tarkistuksen tekeminen voi olla melko työlästä), mutta muutoin todistajien 6 §:n mukaista kelpoisuutta ei pystytä maistraatin omin toimenpitein toteamaan. Käytännössä tämäkin voitaisiin todeta vain siten että todistajat vakuuttavat olevansa lain 6 §:n mukaan kelpoisia todistamaan tässä asiassa.

 	Tältäkin osin edellä ehdotettu valtakirjakaavakkeen käyttö voisi helpottaa maistraatin selvitystyötä.  Kaavake ohjaisi todistajia ottamaan kantaa selvitystyön kannalta oleellisiin seikkoihin ja antamaan tarvittavat tiedot omasta henkilöstään ja suhteestaan asianosaisiin.	

2.3.  Valtakirjan antajan kuulemisvelvoitteen sisältö jää ehdotuksessa epäselväksi.  Tällä seikalla on oleellinen vaikutus myös resurssitarpeeseen.

Lakiesityksen 24 §:ssä säädetään holhousviranomaisen kuulemisvelvollisuudesta ja asian selvittämisestä. Lakitekstin mukaan valtuuttajalle tulee ”varata tilaisuus tulla kuulluksi”. Mietinnön sivulla 42 esitetään kuitenkin, että ”näistä syistä on perusteltua katsoa, että päämiehen kuulemisesta voidaan edunvalvontavaltuutuksen vahvistamista koskevaa asiaa käsiteltäessä luopua jossain määrin lievemmin edellytyksin kuin haettaessa edunvalvojan määräämistä holhoustoimesta annetun lain nojalla”. 	

Resurssitarpeen kannalta on hyvin oleellinen ero siinä, riittääkö pääsääntöisesti se, että valtakirjan antajalle esim. lähetetään kirje, jossa varataan hänelle mahdollisuus lausua kantansa asiaan, vai tuleeko maistraatin edustajien käydä häntä henkilökohtaisesti kuulemassa.  Henkilökohtainen kuuleminen sitoo erittäin runsaasti henkilöresursseja jo nykyisessä järjestelmässä.	

Koska kuulemisen toimittamistapa on myös oikeusturvakysymyksenä merkittävä, tulisi asia säännellä ja perustella ehdotettua selkeämmin.  Mikäli kuulemista ei pääsääntöisesti tarvita, vaan siihen annetaan vain tilaisuus, pitäisi se selvästi ilmaista myös perusteluissa.

Voimaan tulleen valtuutuksen peruuttaminen tulee voimaan, kun maistraatti on sen vahvistanut. Kyseiseen hetkeen saakka valtuutettu on peruuttamistahdonilmaisusta huolimatta kelpoinen edustamaan valtuuttajaa. Käytännössä tämä asettaa holhousviranomaiselle lisävaatimuksia asian käsittelyajan suhteen ja vie näin resursseja.

Rauno Partanen		
Maistraatin päällikkö, henkikirjoittaja		

Kimmo Luojus
Holhoustoimesta vastaava henkikirjoittaja