Espoon kaupungin edunvalvontatoimisto	8.11.2004
PL 2210
02070 ESPOON KAUPUNKI

Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

LAUSUNTO HOLHOUSLAINSÄÄDÄNNÖN TARKISTAMISTYÖRYHMÄN MIETINNÖSTÄ 2004:13

1.	Edunvalvontavaltuutuksesta

1.1.	Yleistä

Pidän holhouslainsäädännön tarkistamistyöryhmän ehdotusta laiksi edunvalvontavaltuutuksesta tervetulleena. Nykyisen lainsäädännön puitteissa ihmiset eivät ole voineet etukäteen sitovasti varautua toimintakykynsä heikkenemiseen. Holhoustoimilain puitteissa on ollut vaikea toteuttaa toissijaisuuden periaatetta, jonka mukaan holhousoikeudellisia keinoja ei vastoin asianomaisen omaa tahtoa tulisi ollenkaan käyttää, jos asiat voidaan hoitaa luotettavasti esimerkiksi lähiomaisen avulla. 

Vaikka ehdotuksen taustalla ovatkin ihmisoikeuksien ja ihmisarvon kunnioittamisen periaate eikä tarve vähentää maistraattien ja yleisten edunvalvojien työtaakkaa, tulisi ehdotuksen yhteiskunnallisena vaikutuksena väistämättä olemaan myös yleisten edunvalvojien asiakasmäärän kasvun vähäinen pieneneminen. Lailla ei kuitenkaan tulisi olemaan suurta vaikutusta yleisten edunvalvojien asiakasmääriin.

Holhouslainsäädännön tarkistamistyöryhmän esittämän valtuutuksen ja holhoustoimilain mukaisen edunvalvonnan on ilmeisestikin tarkoitus muodostaa kaksi erillistä järjestelmää. Sen tulisi näkyä selkeämmin myös lain nimikkeessä ja terminologiassa. Kun tarkoituksena on kehittää edunvalvonnalle vaihtoehdoksi kokonaan uusi oikeudellinen instituutio, voi edunvalvonta-termin käyttäminen olla omiaan aiheuttamaan epätietoisuutta ja sekaannusta esimerkiksi valtuutetun kelpoisuudesta. Sen vuoksi olisikin selvitettävä, voitaisiinko lain nimikkeessä ja tekstissä käyttää vaikkapa termiä asiainhuolto- tai -hoitovaltuutus, omaisuudenhoitovaltuutus tai toimintakyvyttömyyden varalta annettava valtuutus.

1.2.	Ehdotetut säännökset

1.2.1.	Edunvalvontavaltuutuksen sisältö (2 §)

Yleisten edunvalvojien virkavelvollisuuksiin ei kuulu  valtuutettuna toiminen. Jo	s joku antaisi edunvalvontavaltuutuksen yleiselle edunvalvojalle, olisi ilman nimenomaista säännöstäkin selvää, että yleinen edunvalvoja voisi ilmoittaa valtuuttajalle kieltäytyvänsä ottamasta tehtävää vastaan.

1.2.2.	Oikeustoimien luvanvaraisuus (17 §)

Holhoustoimilain 34 §:n säännöksen luvanvaraisista oikeustoimista tulisi koskea myös valtuutettua.

1.2.3.	Valtuutetun sijainen (19 §)

Kun valtuutettuna toimiminen ei kuulu yleisten edunvalvojien virkavelvollisuuksiin, ei niihin voi kuulua myöskään valtuutetun sijaisena toimiminen.

1.2.4.	Valtuutetun palkkio ja kulujen korvaaminen (20 §)

Palkkion ja kulukorvauksen perusteista neuvotellessaan valtuuttaja ja valtuutettu olisivat toistensa vastapuolia. Sen vuoksi lähtökohtana ei mitenkään voida pitää sitä, että valtuuttaja ja valtuutettu sopisivat keskenään palkkion ja kulukorvauksen perusteista. Valtuutushan tulee voimaan ja valtuutetun tehtävä alkaa vasta siinä vaiheessa, kun valtuutetun toimintakyky on merkittävästi huonontunut. Tästä syystä valtuuttaja ei useinkaan kykenisi valvomaan etuaan palkkiosta ja kulukorvauksesta neuvoteltaessa.  Usein valtuuttaja olisi tosiasiallisesti täysin oikeustoimikyvytön. Pätevä sopiminen palkkiosta ja kulukorvauksista edellyttäisi sitä, että valtuuttajaa edustaisi valtuutetun sijainen tai edunvalvoja. Sen vuoksi tulisi harkita valtuutetun palkkion ja kulukorvauksen perusteista sopimista koskevan kohdan poistamista lakitekstistä. 

1.2.5.	Velvollisuus antaa tietoja holhousviranomaiselle (31§)

Edunvalvontavaltuutus ei anna valtuutetulle omistusoikeutta valtuuttajan omaisuuteen. Epärehelliselle valtuutetulle se antaa kuitenkin mahdollisuuden käyttää valtuuttajan varoja omiin tarpeisiinsa tai suorastaan anastaa valtuuttajan varallisuutta. 

Testamentin tekemiselle perintökaaressa asetetuista tiukoista muotovaatimuksista huolimatta tuomioistuimissa käsitellään jatkuvasti mitä erilaisempia testamentin moitekanteita. On siis jo ennalta selvää, että edunvalvontavaltuutuksen vahvistamisen yhteydessäkään ei voida täydellä varmuudella sulkea pois niitä valtuutuksia, joissa valtuuttajaa on ulkopuolisen tahon toimesta ja intressissä johdateltu, taivuteltu tai suorastaan pakotettu. Esimerkiksi dementiaa sairastavat henkilöt ovat usein helposti johdateltavissa. Myös sieluntoiminnan häiriöt voivat vaikuttaa valtuuttajan tahdonmuodostuskykyyn.  Muun muassa tästä syystä pidän valtuuttajan oikeusturvan kannalta ongelmallisena sitä, että valtuutetulla olisi tilivelvollisuus vain silloin, jos valtuuttaja on siitä nimenomaisesti valtakirjassa määrännyt. 

Lisäksi jo valtuutuksen perusperiaatteisiin kuuluu se, että valtuutettu voi halutessaan valvoa valtuutetun toimintaa. Jos valtuutettu ei terveydentilansa vuoksi kykene valvomaan valtuutetun toimintaa, on jonkun valvottava sitä  hänen puolestaan. Riittävänä valvonnan tasona ei voida pitää sitä, että holhousviranomainen pyytää valtuutettua antamaan tilin, jos se katsoo siihen olevan syytä.

Paitsi väärinkäytösten ehkäisemiseksi, valvonta on tarpeen myös siitä syystä, että valtuutettu voi esimerkiksi ikääntymisen tai sairauden vuoksi tulla kykenemättömäksi hoitamaan tehtäväänsä. Tällaiset henkilöt eivät välttämättä itse tiedosta tilaansa.  

Valtuuttajan oikeusturvan kannalta olisi parasta, jos valtuutettu olisi lähtökohtaisesti tilivelvollinen samalla tavalla kuin edunvalvoja on tilivelvollinen holhoustoimilain säännösten mukaan. Tällöin holhousviranomainen voisi tarvittaessa käyttää esimerkiksi holhoustoimilain 53 §:n suomia mahdollisuuksia ja vapauttaa valtuutetun määräajaksi tai toistaiseksi tilivelvollisuudesta. Valtuuttajan ja valtuutetun välinen aito luottamussuhde tekisi perustelluksi sen, että maistraatti voisi antaa valtuutetuille tällaisia vapautuksia helpommin kuin edunvalvojille. 

Valtuutetun toimintakelpoisuus tai toimintamahdollisuudet ja toisaalta valtuutetun toiminnan valvonta ovat kaksi eri asiaa. Valtuutetun toimintamahdollisuuksia ei heikennä se, että hänen toimintaansa valvotaan, paitsi jos valtuutettu suunnittelee taloudellisia väärinkäytöksiä, joita hän ei halua paljastaa holhousviranomaiselle. Myöskään valtuuttajan ihmisarvoa ja ihmisoikeuksia ei alentane se, että hänen valtuuttamansa henkilön toimintaa valvotaan silloin, kun hän itse ei kykene sitä valvomaan. Esitykseen valitun valvontatason mataluuteen lieneekin tosiasiassa vaikuttanut lähinnä raha eli tarve rajoittaa holhousviranomaisten eli maistraattien työtaakkaa. Se puolestaan ei ole mikään hyväksyttävä peruste.

2.	Holhoustoimesta annetun lain uudistamisesta

2.1.	Yleistä

Holhoustoimilakiin esitetyt uudistukset ovat merkitykseltään yleisesti ottaen vähäisiä, lähes teknisiä. Yleisten edunvalvojien kannalta niillä ei ole suurta merkitystä. Maistraattien toimivaltaa lisäävät uudistukset tulisivat helpottamaan ja nopeuttamaan riidattomien holhousasioiden käsittelyä. 

2.2.	Ehdotetut muutokset

		2.2.2. Luvanvaraiset oikeustoimet (34 §)

Holhoustoimilain 34 §:n 1 momenttiin lisätty rahalainan antamista koskeva säännös (13-kohta) voi muodostua tulevaisuudessa ongelmalliseksi. Yleiset edunvalvojat ovat suhtautuneet rahalainan antamiseen erittäin tiukasti. Käytännössä rahalainoja ei ole annettu eikä holhoustoimilaissa ole tältä osin koettu olevan mitään puutteellisuutta. Jos rahalainan antaminen nyt nimenomaan mainittaisiin laissa, on pelättävissä, että edunvalvojat entistä enemmän joutuisivat muun muassa päämiesten sukulaisten painostuksen kohteeksi, kun nämä huomaavat, että rahan lainaaminen onkin mahdollista. 

Päämiehen rahojen lainaamisen tulisi olla kiellettyä samalla tavalla kuin hänen omaisuutensa lahjoittamisenkin.

34 §:n 1 momentin 10-kohdassa mainittu metsän myyminen on käytännössä aiheuttanut tulkintaongelmia. Ns. pystymetsän myyminen on epäilemättä metsän myymistä, mutta onko myös puiden (esim. tuulenkaadot) myyminen luvanvaraista? Eri maistraattienkin välillä tulkinnat ovat voineet vaihdella.

		Oula Valkeapää
		johtava yleinen edunvalvoja