VALTIONEUVOSTON OIKEUSKANSLERI	LAUSUNTO	
Snellmaninkatu 1 A
PL 20  00023  VALTIONEUVOSTO		22.12.2006		Dnro 30/20/06

Oikeusministeriö

PL 25

00023 VALTIONEUVOSTO

Viite:
Oikeusministeriön lausuntopyyntö 24.10.2006 (OM 8/31/2005)
Asia:
Lausuntopyyntö oikeusministeriön työryhmämietinnöstä 2006:15

Oikeusministeriö on viitekohdassa mainitulla kirjeellään pyytänyt lausuntoa riidattomien velkomusasioiden käsittelyn kehittämistä pohtineen työ-ryhmän mietinnöstä. 

Esitän kunnioittavasti lausuntonani seuraavaa.

Yleistä
Työryhmä esittää mietinnössään riidattomien velkomusasioiden käsittelyn säilyttämistä tuomioistuimissa, asioiden siirtomahdollisuutta käräjäoikeuksien kesken, sähköisen asioinnin lisäämistä ja todisteellisesta tiedoksiannosta luopumista. Työryhmä esittää myös muun muassa, että oikeusministeriössä ryhdyttäisiin valmistelemaan lainsäädäntöä, joka mahdollistaisi ulosottoperusteen hankkimisen vapaaehtoisessa perinnässä velallisen suostumuksella.

Työryhmä toteaa, että vaikka sen toimeksiannossa korostuvat taloudelliset näkökohdat, on kaikkien kehittämistoimenpiteiden reunaehtona pidetty riidattomien velkomusasioiden käsittelyn säilymistä oikeudellisesti korkeatasoisena. Edelleen työryhmä toteaa, että ehdotus ei saa johtaa kansalaisten oikeusturvan heikentymiseen, ehdotuksen on oltava yhteensopiva perustuslain ja ylikansallisen sääntelyn kanssa ja on kiinnitettävä huomiota siihen miten hyvin se sopii osaksi muuta kotimaista sääntelyjärjestelmää.

Pidän edellä mainittuja tavoitteita perusteltuina ja tärkeinä.

Tarkastelen seuraavassa työryhmän mietintöä ja siihen sisältyviä ehdotuksia lähinnä perus- ja ihmisoikeuksien toteutumisen kannalta. Erityisesti tarkastelen todisteellisesta tiedoksiannosta luopumista koskevaa ehdotusta.

Todisteellisesta tiedoksiannosta luopuminen

Työryhmä ehdottaa, että riidattomissa velkomusasioissa haasteen tiedoksianto voitaisiin laissa säädetyin edellytyksin toimittaa tavallisena postitiedoksiantona. Tällöin tiedoksianto toimitettaisiin lähettämällä asiakirjat asianosaiselle postitse asianosaisen väestörekisteriin tai kaupparekisteriin merkittyyn osoitteeseen, ellei olisi syytä epäillä tällaisen tiedoksiannon onnistumista. Tiedoksiannon katsottaisiin tapahtuneen seitsemäntenä päivänä sen jälkeen, kun asiakirja olisi annettu postin kuljetettavaksi.

Työryhmä on mietinnössään laskenut minkälaisiin kustannussäästöihin ehdotettu postitiedoksiantomenettely johtaisi. Pidän hyvänä sitä, että mietinnössä on toisaalta varsin avoimesti pohdittu myös niitä oikeusturvaongelmia, joita ehdotettuun menettelyyn mahdollisesti liittyisi. 

Lausun ehdotuksesta omalta osaltani seuraavaa.

Perustuslain 21 ':n 2 momentin mukaan käsittelyn julkisuus sekä oikeus tulla kulluksi, saada perusteltu päätös ja hakea muutosta samoin kuin muut oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin ja hyvän hallinnon takeet turvataan lailla. Myös muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa määrätään, että jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

Asianosaisen oikeus tulla kuulluksi (kontradiktorinen periaate) on keskeinen osa oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä. Riidattomien velkomusasioiden käsittelyssä vastaajan oikeusturvan toteutumisen kannalta on ensisijaisen tärkeää, että haaste (kantajan kanne) annetaan vastaajalle tiedoksi ja tälle varataan mahdollisuus antaa kanteen johdosta vastaus. Jos vastausta ei tule, tuomioistuin ei nimittäin tutki kantajan vaatimuksen oikeellisuutta (paitsi kun kanne on selvästi perusteeton, on se tuomiolla hylättävä), vaan yksipuolinen tuomio perustuu yksinomaan vastaajan passiivisuuteen.

Myös työryhmä on tuonut esille oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevat vaatimukset todeten, että tästä lähtökohdasta huolimatta lainsäädännössämme ei ole omaksuttu sellaista periaatetta, että todisteellinen tiedoksianto aina olisi yksipuolisen tuomion edellytys. Edelleen työryhmä toteaa, että haasteen tiedoksiannon epäonnistuminen ei toisaalta johda pysyvään oikeudenmenetykseen, vaan vastaaja voi saattaa asian uudelleen tutkittavaksi hakemalla takaisinsaantia.

Sinänsä pitää paikkansa, kuten työryhmä toteaa, että nykyisenkin tiedoksiantojärjestelmän puitteissa on täysin mahdollista, että yksipuolinen tuomio annetaan, vaikkei vastaaja tosiasiallisesti olisi saanutkaan tietää kanteesta. Haasteen tiedoksianto voidaan nimittäin oikeudenkäymiskaaren 11 luvun 7 ':n mukaisesti toimittaa sijaistiedoksiantona ja 11 luvun 9 ':n mukaisesti kuuluttamalla. Näissä tapauksissa ei ole lainkaan varmaa, että vastaaja tosiasiallisesti saisi tiedon kanteesta ennen yksipuolisen tuomion antamista, mutta tämän ei ole katsottu olevan perus- ja ihmisoikeuksien vastaista.

Katson, ettei näitä tiedoksiantomenettelyjä kuitenkaan voida rinnastaa nyt ehdotettuun postitiedoksiantomenettelyyn. Sijaistiedoksiantomenettely ja tiedoksianto kuuluttamalla on säädetty poikkeuksellisiksi tiedoksiantotavoiksi olkoonkin, että sijaistiedoksiantomenettelyä työryhmän mainitsemin tavoin käytettäneen melko yleisesti. Nämä tiedoksiantomenettelyt perustuvat siihen, että haaste on joko pyritty antamaan tiedoksi muulla tavalla, ilmenneiden seikkojen perusteella voidaan olettaa vastaajan välttelevän tiedoksiantoa tai haastamista muulla tavalla ei ole voitu edes yrittää. Nyt ehdotetusta postitiedoksiantomenettelystä sen sijaan tulisi ensisijainen tiedoksiantomenettely. Haastetta kantajan riidattomiksi väittämissä asioissa ei edes yritettäisi antaa vastaajalle todisteellisesti tiedoksi ja vain poikkeustapauksissa ehdotettua menettelyä ei käytettäisi.

On tietenkin myös niin, että yksipuolisen tuomion antamisen jälkeen vastaaja voisi aina saattaa asian uudelleen tutkittavaksi hakemalla takaisinsaantia. Mahdollisuus hakea takaisinsaantia ei nähdäkseni kuitenkaan kokonaan poistaisi oikeusturvaongelmia. Oletetaan, että velkomusasiassa on annettu yksipuolinen tuomio ja haaste on annettu tiedoksi vastaajalle ehdotettua postitiedoksiantomenettelyä käyttäen, mutta vastaaja ei tosiasiassa ole saanut haastetta tiedoksi. Tällöin on annettu yksipuolinen tuomio, johon liittyy muun muassa välitön täytäntöönpanokelpoisuus ja maksuhäiriömerkintä luottotietorekisteriin ilman että vastaaja on lainkaan saanut tietää kanteesta. Kiinnitän tässä yhteydessä huomiota siihen, että merkintä luottotietorekisteriin ei poistu yksinomaan takaisinsaantia hakemalla. Takaisinsaannin hakeminen kasvattaisi myös asianosaisten kuluja verrattuna siihen tilanteeseen, että vastaaja olisi vastannut suoraan haasteeseen. On lisäksi mahdollista, että tavallisen kansalaisen kohdalla kynnys takaisinsaantihakemuksen laatimiseen olisi suurempi kuin haastetta koskevan vastauksen antamiseen.

Työryhmäkin toteaa, että tavallisen postitiedoksiannon käyttöön liittyvät oikeusturvaongelmat syntyvät tilanteessa, jossa vastaaja ei saa kirjeitse lähetettyä haastetta ajoissa tiedoksi eikä tuomioistuin havaitse tiedoksiannon epäonnistumista. Todettuaan tämän työryhmä esittää todennäköisyyslaskelmia sille, että vastaaja konkreettisessa tilanteessa ei saisi haastetta ajoissa tiedoksi. Työryhmä päätyy siihen, että tapaukset olisivat harvinaisia todeten lisäksi, että on edelleen epätodennäköistä, että vastaaja tällaisessa tilanteessa vielä olisi halunnut vastustaa vaatimusta. Työryhmän loppupäätelmä onkin seuraava: ATilastojen valossa kumuloitu todennäköisyys sille, että vastaaja ei saa haastetta tiedoksi ajoissa ja hän olisi haasteen tiedoksisaatuaan vastustanut sitä ja vastustaminen olisi vielä johtanut muuhun kuin kanteen hyväksyvään tuomioon on jo lähes olematon@.

Työryhmä on useasta eri näkökulmasta pohtinut todennäköisyyksiä sille, että todellisessa oikeusturvan tarpeessa oleva vastaaja ei saisi haastetta tiedoksi, eli että ehdotettuun postitiedoksiantomenettelyyn liittyisi oikeusturvaongelmia. Minulla ei sinänsä ole huomauttamista työryhmän esittämiin todennäköisyyslaskelmiiin, joskin tietyt esitetyt arvelut vaikuttavat melko yleisluonteisilta ja oikeusturvan toteutumisen kannalta osin varsin optimistisiltakin. Huomautan myös, että kyse on nykyistä käytäntöä koskevista laskelmista ja tulevaisuuden käytäntöä on aina vaikea ennustaa. Katson kuitenkin, että on jo periaatteellisella tasolla ongelmallista ryhtyä laskemaan yksityiskohtaisia todennäköisyyksiä sellaiselle, mikä asiallisesti jo sinänsä konstituoi oikeusturvaongelman. Se, että ehdotetun uudistuksen aiheuttamat oikeusturvaongelmat olisivat harvinaisia tarkasteltaessa asiaa nykyisen käytännön valossa, ei voi itsessään olla hyväksyttävä peruste ehdotuksen hyväksymiselle.

Kaiken kaikkiaan katson voivani yhtyä työryhmän pysyvän asiantuntijan Tatu Leppäsen mietintöön liittyvässä lausumassaan esittämään näkemykseen, että voidaan perustellusti kysyä, oikeuttavatko mietinnössä kuvatut valtiontaloudelliset näkökohdat niin merkittävän poikkeamisen oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin perusteista kuin työryhmä edellä mainituin tavoin on ehdottanut. Edellä lausumani näkökohdat huomioon ottaen työryhmän esittämät perustelut eivät saa minua vakuuttuneeksi, että kysymykseen voitaisiin vastata myönteisesti.

Työryhmän muista ehdotuksista

Työryhmä esittää, että riidattomien velkomusasioiden käsittely säilytettäisiin tuomioistuimissa. Yleisesti ottaen pidän työryhmän esittämiä perusteluja tältä osin hyväksyttävinä.

Työryhmä esittää, että vireille tulevan riidattoman velkomusasian käsittely voitaisiin käräjäoikeuksien työtilanteen tasaamiseksi siirtää muulle kuin nykyisin toimivaltaiselle tuomioistuimelle. Ehdotuksen mukaisella menettelyllä saavutettava hyöty olisi ennen kaikkea siinä, että summaarisen velkomusprosessin käsittelyajat lyhenisivät ja tarvittavien henkilöstöresurssien hallittavuus paranisi. Pidän näitä tavoitteita sinänsä perusteltuina ja kannatettavina. Mietintö on ehdotetun menettelyn osalta jossain määrin luonnosmainen, joten totean vain yleisesti ottaen sen, että ehdotuksesta saatavat hyödyt olisivat kiinteästi yhteydessä ehdotettuun postitiedoksiantomenettelyyn, johon jo edellä olen suhtautunut kriittisesti. Mikäli siirtomalli otetaan jatkovalmisteluun, on syytä kiinnittää huomiota niihin seikkoihin, joihin perustuslakivaliokunta puuttui lausunnossaan maistraatin toimivallan vastaavassa muutoksessa (PeVL 24/2006).

Työryhmä esittää useita toimenpiteitä, joilla edistettäisiin sähköistä asiointia tuomioistuimissa. Yleisesti ottaen työryhmän ehdotukset vaikuttavat kannatettavilta. Nähdäkseni nykyisiä ja suunnitteilla olevia oikeuslaitoksen tietotekniikkajärjestelmiä tulisi mahdollisimman hyvin käyttää hyväksi myös summaarisen velkomusprosessin tehostamiseksi. Sähköistä asiointia kehitettäessä on tietenkin otettava huomioon työryhmän mainitsemat mietinnön yleiset tavoitteet, ettei muun muassa perus- ja ihmisoikeuksien toteutuminen vaarannu.

Työryhmä esittää myös, että oikeusministeriössä ryhdyttäisiin valmistelemaan lainsäädäntöä, joka mahdollistaisi ulosottoperusteen hankkimisen vapaaehtoisessa perinnässä velallisen suostumuksella. Pidän sinänsä kannatettavana sitä, että velkoja saisi ulosottoperusteen huomattavasti oikeudenkäyntimenettelyä nopeammin ja maksukyvytön velallinen, joka ei halua kiistää saatavaa voisi välttää oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuvat kulut ja enemmät yksityisen perinnän kulut. Työryhmä toteaa, että mietinnössä esitetty velallisen aktiivisuuteen perustuva malli vaikuttaisi toteuttamiskelpoiselta tavalta ilman, että vastaajien oikeusturvasta tingittäisiin. Totean itse yleisellä tasolla vain sen, että työryhmän perustelut ovat tässä yhteydessä varsin pinnalliset ja asian mahdollisessa jatkovalmistelussa tulisi tarkemmin pohtia sitä, miten ehdotettu menettely vaikuttaisi asianosaisten oikeusturvan toteutumiseen.

Oikeuskansleri	Paavo Nikula

Vanhempi
oikeuskanslerinsihteeri 	Markus Löfman