Oikeusministeriö		Dnro 2006/70/6455	
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO 
		18.12.2006	

Viite: Lausuntopyyntönne 24.10.2006 OM 8/31/2005, OM011:00/2006 

RIIDATTOMIA SAATAVIA KOSKEVIEN VELKOMUSASIOIDEN KÄSITTELYN KEHITTÄMINEN

Kuluttajaviraston esittää lausuntonaan summaaristen asioiden kehittämistyöryhmän mietinnöstä kunnioittavasti seuraavaa.

Yleisenä huomiona mietinnöstä voidaan todeta, että työryhmän toimeksiannon taustalla oleva oikeuslaitoksen vaikeutuva taloudellinen tilanne ja siitä johtuva tarve lisätä toiminnan tuottavuutta näkyy selkeästi työn sisällössä. Kuitenkin myös työryhmän kehittämistoimenpiteille asettama reunaehto, että summaaristen asioiden käsittely säilyy oikeudellisesti korkeatasoisena eivätkä ehdotetut toimenpiteet saa johtaa kansalaisten oikeusturvan heikentymiseen, on saanut merkitystään vastaavan huomion työryhmän käsittelyssä, vaikka työryhmän tekemistä johtopäätöksistä ei kaikin osin olisikaan samaa mieltä.

Tilastotietojen mukaan noin 90 prosentissa  annetuista yksipuolisista tuomioista velallinen on yksityinen kuluttaja. Näin ollen kyse on merkittävästä kuluttajia koskettavasta asiasta. Merkittävää on myös se, että velkaongelmilla on taipumus kasaantua ja samoilla vastaajilla on usein useita yksipuolisia tuomioita. Kuten työryhmäkin on todennut, maksuvaikeudet kasaantuvat sellaisille henkilöille, jotka ovat keskimääräistä heikommassa asemassa niin tiedollisesti kuin taloudellisestikin. Summaarisesti käsiteltävissä velkomusasioissa vastaaja on tyypillisesti kantajaa huomattavasti heikommassa asemassa oleva kuluttaja, jolta  puuttuu kyky arvioida saatavan juridisen perusteen oikeellisuutta. Tällaisten henkilöiden tosiasiallinen mahdollisuus hankkia itselleen lainopillista apua on myös rajoitettu. Tämä seikka tulee pitää mielessä uusia menettelytapoja summaaristen asioiden käsittelyyn kehitettäessä.

Työryhmä toteaa, että summaarisessa velkomusprosessissa on kysymys ennen muuta ulosottoperusteen hankkimisesta eikä niinkään sen tutkimisesta, onko saatavaa olemassa vai ei. Tämä pitää paikkansa. Koko summaarinen menettelyhän perustuu vastaajan passiivisuuteen. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että tällaisessa prosessissa tulee tuomioita myös perusteettomista saatavista. 

Kuluttajilta tulee yllättävän paljon palautetta siitä, että heiltä peritään täysin perusteettomia saatavia, joiden oikeellisuus ei ammattimaisten perintätoimistojen vapaaehtoisessa perintämenettelyissä suinkaan aina tule korjatuksi silloinkaan, kun velallinen yrittää oikaista asiaa. Saatavien myynti näyttäisi lisänneen näitä tilanteita. Idea siitä, että velallisella on aina ennen tuomioistuinkäsittelyä ollut useita mahdollisuuksia oikaista virheet, ei siis suinkaan aina käytännössä toteudu. Kun oikaisu ei tässä vaiheessa ole onnistunut, velallinen ei enää oikeudellisen perinnän vaiheessa jaksa reagoida, saati lähteä hakemaan takaisinsaantia yksipuoliseen tuomioon. 

Summaarisen velkomusprosessin kehittämisessä keskeinen oikeusturvaongelma on se, että varsinkaan niiden tyyppivastaajat eivät kykene käyttämään vastaajan aktiivisuutta vaativia puolustautumis- ja reagointitapoja ja siksi toimintamalleja tehostettaessa on olemassa ilmeinen vaara väärien tuomioiden määrän lisääntymisestä. Siksi on syytä painottaa keinoja velallisen reagointiherkkyyden lisäämiseksi prosessin eri vaiheissa. 

Työryhmän ehdotuksiin sisältyy malli, jossa saatavasta tulisi suoraan ulosottokelpoinen velallisen aktiivisen ja nimenomaisen suostumuksen perusteella ilman tuomioistuinprosessia. Velallisen kannalta etuna menettelyssä on se, että maksukyvytön velallinen voisi myöntämällä saamisen oikeaksi välttää oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuvat kulut ja enemmät yksityisen perinnän kulut. 

Olennaista tällaisen mallin toteutuksessa olisi huolehtia siitä, että velalliset saavat riittävän, selkeän ja oikean käsityksen siitä, mikä merkitys hyväksymisellä on ja mitkä ovat velallisen oikeusturvakeinot, jos hän hyväksymisilmoituksen annettuaan katsookin, ettei saatava ole kiistaton. Työryhmä on katsonut, että vaikka mahdollisuus käyttää velallisen tietämättömyyttä tai ymmärtämättömyyttä väärin on tässäkin mallissa olemassa, sellainen riski olisi kuitenkin vähäinen. Perusteluna tälle esitetään, että jos velallinen palauttaisi hyväksymisilmoituksen, olisi jopa varsin todennäköistä, että hän on perehtynyt hyväksymisilmoituksen sisältämään ohjeistukseen ja arvioinut vaatimuksen juridisen asianmukaisuuden sellaisella tarkkuudella, ettei hän tietämättömyyttään anna suostumusta ainakaan selvästi perusteettoman saatavan suoraan ulosottoon. Monivelallisten kohdalla, joiden veloista nyt on kuitenkin pääosin kyse, tämä ei kuitenkaan välttämättä pidä paikkaansa. Erityisenä väärinkäytösriskinä on se, että kulukysymyksiin vedoten velallisia saataisiin hyväksymään herkemmin myös perusteettomia saatavia.  

Positiivisena seikkana on tässä kohdin syytä nostaa esille se, että työryhmä on työnsä luonnosvaiheessa pitämänsä kuulemistilaisuuden jälkeen lisännyt ehdotuksiinsa tarkempia sääntelylinjauksia siitä, millaista ohjeistusta velalliselle olisi maksuvaatimuksen liitteenä toimitettava. Oikeusministeriön vahvistama ohje velalliselle vaikuttaa oikeansuuntaiselta toimenpiteeltä.

Työryhmä on todennut, että velallisten kannalta nykyisen järjestelmän ongelmallisin kohta on menettelyn aiheuttamat kustannukset, jotka ovat kanavoitavissa kokonaan velallisen maksettavaksi. Työryhmä on mietinnössään kuvannut varsin hyvin nykymenettelyn ongelmia velallisten kannalta. Velallisen kuluvastuuseen liittyvien ongelmien ratkaisumallina ja osana kustannusohjausta esitetään velallisen oikeudenkäyntikuluvastuun määräämistä haastehakemukseen sisältyvien saatavien lukumäärän tai saatavien intressin perusteella. Lisäksi työryhmä toteaa, että voisi olla sekä kokonaistaloudellisesti tehokasta että velallisen kannalta oikeudenmukaista, jos saatavan perinnälle säädettäisiin yksi kulukatto, joka sisältäisi sekä vapaaehtoisen perinnän kustannukset että oikeudenkäyntikulut. Vähintään tulisi vapaaehtoisen perinnän toimenpiteet huomioida kuluvastuuta alentavana tekijänä velallisen oikeudenkäyntikuluvastuuta määrättäessä. 

Oikeudenkäyntikulujen tuomitseminen saatavien lukumäärän perusteella voisi kannustaa velkojia yhdistämään samaa velallista kohtaan esitetyt vaatimukset nykyistä enemmän samaan kanteeseen, jolloin velallisen kokonaiskulurasitus pienenisi. Tästä Kuluttajavirasto on samaa mieltä työryhmän kanssa ja kannattaa ehdotusta.

Oikeudenkäyntikulujen sitomisen pääomaan prosenttiosuutena saatavan määrästä työryhmä katsoo edistävän maksutilanteiden hoidon aiheuttamien kustannusten nykyistä oikeudenmukaisempaa jakautumista velallisten kesken. Kohtuullisuuden arvioinnissa lähdetään silloin siitä, että suuren velan perimisestä täytyy saada järjestelmän katteeksi suurempi osuus kuin pienestä velasta. Perusteluiksi  kulujen sitomiselle suoraan pääoman suuruuteen on kirjattu: ”Vaikka haastehakemuksen vaatima työ on sinänsä suurin piirtein sama vaatimuksen pääomasta riippumatta, ei välttämättä voida pitää kohtuullisena, että velallisen on maksettava samat oikeudenkäyntikulut siitä riippumatta, onko häneltä perittävä saatava suuruudeltaan 250 tai 250 000 euroa”. Prosenttiosuuden lisäksi työryhmä ehdottaa kulukattoa poikkeuksellisen suurten saatavien osalta.

Perintälaissa lähtökohtana on selkeästi se, että velalliselta saa periä kuluina vain perinnästä todellisuudessa aiheutuneet kulut ja niidenkin perimistä rajoittaa vielä ylimpänä yleinen kulujen kohtuullisuusvaatimus. Velalliselta perittävät maksimikulut on taulukoitu ja niissä on kyllä otettu osittain huomioon myös pääoman suuruus. Lähtökohdat perinnästä perittävien kulujen oikeudenmukaiseksi jakautumiseksi velallisten kesken ovat työryhmän ehdotuksessa ja perintälain mallissa erilaiset ja niiden keskinäistä paremmuutta ei voi mitenkään objektiivisesti arvioida. Velalliselta vapaaehtoisessa ja oikeudellisessa perinnässä perittävien kulujen määräytymisen tulisi kuitenkin lähtökohtaisesti perustua yhdenmukaisiin periaatteisiin.

Yhteisen kulukaton säätäminen vapaaehtoiselle ja oikeudelliselle perinnälle taikka vaihtoehtoisesti vapaaehtoisperinnässä suoritettujen toimenpiteiden ottaminen  huomioon velallisen oikeudenkäyntikuluvastuuta alentavan tekijänä toisi perintään tarpeellista yhtenäisyyttä. Ehdotuksen ensisijainen tarkoitus olisi edistää perintäjärjestelmän kokonaistehokkuutta ja kohtuullistaa velallisilta perittävien kulujen määrää. Näin tulisi varmaan myös tapahtumaan. Kun velkojan mahdollisuus saada korvausta perintätoimenpiteistä olisi sama valitusta menettelystä riippumatta, olisi todennäköistä, että velkoja valitsisi kustannustehokkaimman vaihtoehdon. Järjestelmä takaisi myös sen, etteivät perintätoimeksiantoja hoitavat voisi kasvattaa omaa liiketulostaan käyttämällä velallisen kannalta kallista menettelyä. Kun oikeudenkäyntikulutaksat sisältävät nykyisin korvauksia sellaisistakin valmistelevista toimenpiteistä, jotka on suoritettu jo mahdollisen vapaaehtoisen perinnän aikana ja sisällytetty velalliselta perittäviin perintäkuluihin, menettelyä ei voi pitää oikeudenmukaisena eikä kohtuullisena velallisten kannalta. Kuluttajavirasto kannattaa selkeästi ehdotusta velalliselta perittävien kulujen yhtenäiseksi kulukatoksi. 

Haasteen tiedoksianto on summaarisissa asioissa keskeinen osa vastaajan oikeusturvaa, kun tuomioistuin ei tutki vaatimuksen oikeellisuutta, vaan yksipuolinen tuomio perustuu yksinomaan vastaajan passiivisuuteen. Työryhmä on lähtenyt haastetiedoksiantoa koskevissa muutosehdotuksissaan siitä, että merkittävätkään taloudelliset säästöt eivät oikeuta tiedoksiantomenettelyn keventämistä, jos se johtaisi vastaajien oikeusturvan heikentymiseen. Työryhmä on käsitellyt eri tiedoksiantotapoja varsin perusteellisesti ja päätynyt siihen, että summaarisessa asiassa haasteen tiedoksianto voitaisiin määrätyin edellytyksin toimittaa tavallisena postitiedoksiantona. Perusteluna tälle esitetään mm. se, että oikeusturvavaikutuksiltaan siihen pitkälti verrattava sijaistiedoksianto on jo nykyisin käytössä. Noin 20 prosenttia haastemiesten suorittamista tiedoksiannoista on sijaistiedoksiantoja. 

Jos tavallista postitiedoksiantoa ryhdytään kehittelemään eteenpäin summaaristen asioiden vireillepanotapana, kyse on suuresta periaatteellisesta muutoksesta. Kuluttajavirasto suhtautuukin asiaan lähtökohtaisesti varauksellisesti. Jos asiaa kuitenkin ryhdytään valmistelemaan enemmälti, mm. vastaavalle annettavaa vastausaikaa olisi ainakin syytä pidentää 14 päivästä ja velallisten informointia ja aktivointia oikeusturvakeinoistaan olisi tehostettava niin, että ne myös käytännössä estäisivät oikeudenmenetyksiä.
			
Kuluttajavirasto yhtyy työryhmän käsitykseen siitä, että velallisen passiivisuuteen perustuvaa ulosottoperusteen synnyttämistä yksityisessä menettelyssä ei tule missään tapauksessa toteuttaa, koska se aiheuttaisi huomattavia ongelmia kansalaisten oikeusturvan tasoon. Näitä ongelmia työryhmä on tuonut esityksessään hyvin esiin. Kun selvästi perusteettomia vaatimuksia esitetään perintäprosesseissa nykyisinkin, tuomioistuin-kontrollista luopuminen kokonaan tekisi siitä vielä  houkuttelevampaa ja yleisempää. 

Myöskään summaaristen asioiden käsittelyä ei ole syytä siirtää tuomioistuinlaitoksista ulosottolaitokseen: säästöjä ei todennäköisesti edes synny ja ennen kaikkea ei näytä oikeusjärjestyksemme perusprinsiippien valossa lähtökohtaisesti hyvältä yhdistää tuomio- ja täytäntöönpanovaltaa samalle viranomaiselle.

Sen sijaan työryhmän ehdotukset asioiden siirtämisestä käräjäoikeuksien välillä ja ehdotukset sähköisen asioinnin edistämisestä vaikuttavat varsin perustelluilta ja näyttäisivät tehostavan asioiden käsittelyä ilman että niillä on velallisen oikeusturvaa heikentävää vaikutusta. 

Yhteenveto: 
Työryhmän mietintö on summaaristen asioiden käsittelyn perusteellisesti tuntevien henkilöiden laatima. Siinä on pyritty huolellisesti pohtimaan myös kansalaisten oikeusturvan säilyttämistä vaikka toiminnan tehostamisvaatimukset on toimeksiannossa asetettu ensi sijalle. Vapaaehtoista kuluttajaperintää ja velallisen asemaa yleisemminkin valvova Kuluttajavirasto kannattaa erityisesti ehdotusta ryhtyä valmistelemaan perintä- ja oikeudenkäyntikulusääntelyn uudistusta, jolla kulujärjestelmästä saataisiin nykyistä yksinkertaisempi ja oikeudenmukaisempi. Varsinkin ehdotus yhteisen kulukaton säätämisestä vapaaehtoiselle ja oikeudelliselle perinnälle on syytä toteuttaa. 

Työryhmän ehdotuksista huolta velallisen oikeusturvan kannalta aiheuttavat lähinnä haasteen tiedoksi antaminen tavallisena postitiedoksiantona sekä ulosottoperusteen hankkiminen suoraan vapaaehtoisessa perinnässä velallisen siihen antaman suostumuksen perusteella. Kun koko summaarinen menettely on rakennettu velallisen passiivisuuden pohjalle, olisi toimintaa tehostettaessa panostettava aivan erityisesti siihen, miten konkreettisin toimenpitein voitaisiin torjua vaaraa perusteettomien ulosottoperusteiden lisääntymisestä.  

Johtaja		Anja Peltonen

Apulaisjohtaja	Outi Haunio-Rudanko