OIKEUSMINISTERIÖLLE				4.12.2006			

Viite: Summaaristen asioiden kehittämistyöryhmän mietintö “Riidattomien velkomusasioiden käsittelyn kehittäminen”, Työryhmämietintö 2006:15

Pyydettynä lausuntona KAUHAJOEN KÄRÄJÄOIKEUS esittää seuraavaa:

1. Yleistä 

Työryhmän tarkoituksena on ollut kehittää ja tehostaa riidattomien velkomusasioiden käsittelyä. Tähän liittyen työryhmä on arvioinut myös sitä, onko tällaiset asiat edelleen syytä käsitellä käräjäoikeuksissa. Työryhmä on päätynyt esittämään, että tällaisten asioiden käsittely (ulosottoperusteen hankkiminen) säilytetään tuomioistuimissa. Työryhmä esittää kuitenkin useita uudistuksia, joilla asioiden käsittelyä tuomioistuimissa voitaisiin työryhmän mielestä tehostaa.   

Työryhmän toimeksiannon taustalla on oikeuslaitoksen vaikeutuva taloudellinen tilanne. Valtioneuvoston kehyspäätös edellyttää työntekijöiden määrän vähentämistä myös tuomioistuimista. Toimintaa on pakko yrittää tehostaa, jotta tehtävistä pystyttäisiin selviytymään vähemmällä väellä. Oikeudenkäyntimenettelyä koskevia uudistuksia on perinteisesti perusteltu halulla parantaa kansalaisten oikeusturvaa. Toiminnan yleistä tehostamista ja järkevöittämistäkin on saatettu tavoitella, mutta tällaisia säästöihin tähtääviä perusteita ei ole useinkaan kovin näkyvästi lausuttu julki. Tuskin koskaan oikeudenkäyntimenettelyn uudistamisen taustalla on niin selkeästi ollut valtiontaloudelliset syyt kuin mitä nyt ehdotetuissa uudistuksissa. Sinänsä on hyvä, että tämä asia on varsin avoimesti tuotu esiin työryhmän mietinnössä.  

Käräjäoikeuden mielestä eräät työryhmän ehdotuksista (esim. sähköisen asioinnin kehittäminen) ovat sellaisia, että menettely todella tehostuu, ja vieläpä ilman oikeusturvan heikkenemistä. Kustannussäästöjäkin syntyy kaikille osapuolille (velkoja, velallinen, valtio). On kuitenkin kyseenalaista väittää, että kaikkien ehdottujen uudistusten jälkeen oikeusturva säilyisi yhtä korkealla tasolla kuin ennen. Muodollisen oikeusturvan osalta näin saattaa olla, mutta tosiasiassa velallisen asema jonkin verran huononisi ainakin ehdotettujen tavallisen postitiedoksiannon ja velallisen suostumukseen perustuvan suoran ulosoton osalta.

Kun summaaristen riita-asioiden käsittelyä joudutaan tehostamaan, ei käräjäoikeudenkaan mielestä voida olla puuttumatta myös velallisen asemaan. Myös velalliselta pitää voida vaatia jonkinasteista aktiivisuutta ja myötävaikutusta asioiden hoitamisessa. Yletöntä passiivisuutta ja suoranaista perinnän välttelyä ei voida hyväksyä, jos siitä aiheutuu velkojille ja julkiselle vallalle paljon työtä ja huomattavia kustannuksia.

Käräjäoikeus muistuttaa, että osana riita-asioiden käsittelyuudistuksia myös summaaristen asioiden käsittelyä on uudistettu lähimenneisyydessä. Summaaristen asioiden käsittely on varsin onnistuneella tavalla kytketty osaksi riita-asioiden muuta käsittelyä käräjäoikeudessa. Asian riitaantuessa käsittelyä voidaan varsin sujuvasti jatkaa. Käräjäoikeuden mielestä summaaristen asioiden käsittely nykyiselläänkin on kohtalaisen tehokasta. Työryhmä ansaitsee tunnustuksen siitä, että se on tästä huolimatta löytänyt vielä useita tehostamiskeinoja. Käräjäoikeus ottaa seuraavassa kantaa eräisiin työryhmän keskeisiin ehdotuksiin.

2. Summaaristen asioiden käsittelypaikka

Työryhmä siis ehdottaa, että summaariset asiat myös jatkossa käsiteltäisiin tuomioistuimissa. Käräjäoikeus on tästä samaa mieltä. 

Kun jollakin hallinnonalalla vaaditaan toiminnan tehostamista, pulaa ei yleensä ole ehdotuksista, jotka koskevat asioiden käsittelyn siirtämistä jonkin toisen viranomaisen hoidettavaksi tai toimintojen yhdistämistä. Organisaatiokaaviotkin ovat tärkeitä, mutta vielä tärkeämpää on se, kuinka laadukkaasti ja tehokkaasti asiat saadaan käytännön tasolla hoidettua. Näistä seikoista kenttätasolla on yleensä paras tietämys, joskin hallinnonalaa koskeva kokonaisnäkemys voi olla puutteellinen.

Työryhmän tavoin käräjäoikeus katsoo, ettei ole mielekästä siirtää toimintoja virastosta toiseen, jos tällä ei saavuteta käsittelyn tehostumista, toisin sanoen samat resurssit vain siirrettäisiin paikasta toiseen. Keskeistä on, että asiat hoidetaan siellä, missä on kunkin käsittelyvaiheen osalta jo valmiiksi paras asiantuntemus. Jonkin verran huomiota täytyy kiinnittää myös siihen, että käsittelyjärjestelmä pysyy selkeänä ja hallittavana. Koska kysymys on oikeudellisista asioista, huomioon on otettava myös perus- ja ihmisoikeuksien asettamat käsittelyrajoitteet ja yleisemminkin vallan kolmijako-oppi. Luonnollisesti olisi myös vältettävä päällekkäistä työtä asian eri käsittelyvaiheissa viranomaisen sisällä ja eri viranomaisten välillä.

Käräjäoikeus yhtyy työryhmän perusteluihin siitä, miksi yksityistä perintäalaa ei voi pitää soveliaana korvaamaan nyt tuomioistuimelle kuuluvaa osaa perintäprosessista. Asioiden siirtämisellä ulosottolaitokselle taas ei saavutettaisi merkittävää käsittelyn tehostumista verrattuna siihen, että tuomiota ja ulosottoa voitaisiin hakea samalla kertaa tuomioistuimesta ja että tuomioistuin toimittaisi ratkaisunsa sähköisesti suoraan ulosottoon.

Kaiken kaikkiaan puhuminen riidattomista velkomusasioista on hieman harhaanjohtavaa, kun puhutaan koko summaaristen velkomusasioiden (OK 5 luku 3 §) kentästä. Selvää on, että valtaosa näistä asioista on riidattomia siinä suhteessa, että velallinen ei missään käsittelyn vaiheessa riitauta velkojan saatavaa. Jos kaikkien summaarisina vireille tulevien velkomusasioiden osalta olisi näin,  tuomioistuin ei välttämättä olisi paras paikka tällaisten asioiden käsittelylle, koska juridisen asiantuntemuksen tarve olisi vähäinen.

Oikeudenkäymiskaaren 5 luvun 2 §:ssä on määräykset laajan ja 3 §:ssä suppean haastehakemuksen sisällöstä. Työryhmän toimeksianto on koskenut 3 §:n tarkoittamia “riidattomia” asioita, jotka laitetaan vireille suppealla haastehakemuksella. Kuten 3 §:n sanamuodostakin ilmenee, kysymys ei tässä vaiheessa ole mistään objektiivisesta riidattomuudesta, vaan vasta kantajan käsityksestä, että asia on riidaton. Valitettavasti tämä kantajan käsitys ei läheskään aina ole oikea, vaan velallinen riitauttaa kantajan saatavan. Kanteiden kokonaismäärään nähden ritaantuvien asioiden määrä ei ole suuri, mutta absoluuttisesti kysymys ei ole niin vähäisestä määrästä, että asia voitaisiin sivuuttaa olankohautuksella.

Velkojista erityisesti itse asiaansa ajavilla yksityishenkilöillä on varsin usein virheellinen käsitys saatavansa riidattomuudesta. Ja vaikka he tietäisivätkin asian riitaisuuden, he saattavat silti velkoa asiaa summaarisella haastehakemuksella. Tuomioistuin ei voi summaarisen haastehakemuksen perusteella mitenkään tulla tietoiseksi siitä, että asia onkin tosiasiassa riitainen. Tämä ilmenee vasta, kun velallinen vastauksessaan kiistää kantajan vaatimuksen. Käräjäoikeuden havaintojen mukaan aivan poikkeuksellista ei ole sekään, että myös ammattimaisesti perintää hoitavat laittavat asian vireille summaarisella haastehakemuksella, vaikka asia olisi jossain perinnän aiemmassa vaiheessa jo riitautettu velallisen toimesta. Saatetaan kokeilla “kepillä jäätä” ja luottaa siihen, että tosipaikan tullen eli kun ollaan jo tuomioistuimessa, velallinen ei enää uskalla kiistää saatavaa. Edelleen jos velallinen pysyttelee passivisena koko tuomioistuinkäsittelyä edeltävän  perintävaiheen ajan ja aktivoituu vasta tuomioistuinvaiheessa, kellä tahansa velkojalla voi olla virheellinen käsitys saatavan riidattomuudesta.

Oikeudenkäymiskaaren 5 luvun 10 §:ssä on säännös siitä, mitä vastaukseen on sisällytettävä. Valitettavasti vastaukset eivät aina täytä säännöksen vaatimuksia. Saman luvun 13 §:n mukaan jos vastaaja ei ole esittänyt vastauksessaan kanteen vastustamiselle perustetta tai vetoaa ainoastaan sellaiseen perusteeseen, jolla selvästi ei ole vaikutusta asian ratkaisemiseen, asia ratkaistaan valmistelua jatkamatta.Yleensä kanne tällöin hyväksytään yksipuolisella tuomiolla. Vaikka vastaaja voikin vielä hakea takaisinsaantia yksipuolista tuomiota vastaan, on sillä, miten velallisen vastausta sanotun 13 §:n valossa oikeudellisesti tulkitaan, olennainen merkitys. Ei ole mitenkään harvinaista, että vastaajan vastaus on jollain tavalla epämääräinen. Tällöin voi olla vaikea ratkaista sitä, miten asiassa olisi 13 §:n säännös huomioon ottaen edettävä. Olisiko asia katsottava pätevästi riitautetuksi, voitaisiinko asiassa antaa yksipuolinen tuomio, vai pitäisikö asiassa vielä pyytää jommalta kummalta osapuolelta kirjallinen lausuma. Ainakin Kauhajoen käräjäoikeudessa notaarit varsin usein kysyvät tuomarin kantaa edellä kerrotussa ongelmatilanteessa. Tuomarinkaan ei ole aina helppo ratkaista, minkä vaihtoehdon mukaan asiassa olisi edettävä.

Kuten työryhmäkin toteaa, asian ratkaisuvaihetta koskevat tilastot eivät anna aivan oikeaa kuvaa tuomioistuimen roolista summaarisen velkomusasian käsittelyssä. Asiat eivät aina mene niin sujuvasti kuin mitä tilastoista voisi päätellä. Varsinkin kun kantajana on yksityishenkilö, ei ole mitenkään harvinaista, että tuomioistuin joutuu selvittelemään kantajan kanssa haastehakemuksessa olevia epäselvyyksiä ja epäjohdonmukaisuuksia. Samoin voidaan kehottaa luopumaan lain pakottavien säännösten kanssa ristiriidassa olevista vaatimuksista.   

On huomattava, että lainsäätäjä ei ole halunnut jättää tällaisia summaarisiakaan velkomusasioita täysin dispositiivisiksi, vaan tuomioistuimelle on sälytetty tiettyjä kontrolloitavia asioita. Vaikka vastaaja ei olisikaan vastannut kanteeseen, yksipuolista tuomiota ei saa antaa siltä osin kuin kanne on selvästi perusteeton. Korkoihin sekä perintä- ja oikeudenkäyntikuluihin liittyen on velallista turvaavia pakottavia säännöksiä. Jotta näiden säännösten tarkoitus tehokkaasti toteutuisi, täytyy ulosottoperustetta merkitsevän ratkaisun antajan kontrolloida, ettei velallinen joudu maksamaan tältä osin liikaa. Tähän tarvitaan jonkin verran oikeudellista asiantuntemusta.             

Edellä lausutun perusteella summaarisiin velkomusasioihinkin voi liittyä sellaisia oikeudellisia ongelmia, joiden ratkaiseminen vaatii oikeudellista taustatukea. Esitetyistä vaihtoehdoista sellaista on parhaiten saatavilla käräjäoikeudesta. Kuten työryhmäkin toteaa, tuomioistuinta tällaisten asioiden ratkaisupaikkana puoltaa myös se, että ratkaisu olisi myös kansainvälisesti täytäntöönpanokelpoinen. 

3. Asioiden siirtäminen käräjäoikeuksien välillä

Työryhmä ehdottaa, että summaarisia asioita voitaisiin siirtää käräjäoikeudesta toiseen työtilanteen tasaamiseksi. Käräjäoikeus suhtautuu varauksellisesti tällaiseen mahdollisuuteen, mutta ei periaatteessa vastusta sitä.

Kun käytettävissä olevista resursseista halutaan saada kaikki irti, on laajemminkin ehdotettu oikeuspaikkasäännösten väljempää tulkintaa. Niinpä vireillä on esitys asioiden siirtämisestä hovioikeuksien kesken. Vaikka kysymys onkin erilaisista asiaryhmistä, tuon  selvityksen kannanottoja ja sen saamaa palautetta kannattaa soveltuvin osin hyödyntää myös nyt käsillä olevassa asiassa.

Asioiden siirtämiseen liittyy päällekkäisen toiminnan vaara. Ei ole mielekästä, että samoihin papereihin joudutaan perehtymään kahdessa eri paikassa. Erityisesti tämä koskee riitaantuvia asioita, joita prosentuaalisesti on kuitenkin varsin vähän.

Omat ongelmansa liittyy siihen, kuka siirtämisestä päättää ja millä perusteella. Työryhmä ei tältä osin esitä mitään konkreettista ratkaisua. Ratkaisukapasiteetin määrän arvioiminen voi olla vaikeaa. Esimerkiksi Kauhajoen käräjäoikeudessa ei ole ketään henkilöä, joka päätyönään käsittelisi pelkästään summaarisia asioita. Näitä asioita ratkaisevat käräjäsihteerit ja osastosihteeri vuorollaan muiden työtehtäviensä ohella.

Käräjäoikeuksien yksikkökoon suurentamista perustellaan usein asiantuntemuksen lisääntymisellä. Suuremmassa yksikössä tuomari voi keskittyä tiettyihin jutturyhmiin, joita hänelle myös tulee riittävästi ratkaistavaksi ammattitaidon ylläpitämiseksi. Käräjäoikeus toteaa, että summaaristen velkomusasioiden osalta tämä peruste ei kovin hyvin päde. Loppuun asti riidattomien asioiden käsittely ja ratkaiseminen ei vaadi erityistä asiantuntemusta. Riitaiseksi muuttuvat asiat taas ovat oikeudellisesti usein varsin yksinkertaisia. Joka tapauksessa riitojen peruste on niin heterogeeninen, ettei niiden ratkaisemisen keskittäminen ole asiantuntemuksen parantamisen kannalta välttämätöntä. Kansliahenkilökunnankaan osalta tällaisten asioiden keskittämisellä suuriin yksiköihin ei käräjäoikeuden mielestä ole saavutettavissa suuria tehokkuusetuja. Ehkä ratkaisuteho hiukan paranee, jos näitä asioita ratkaisee liukuhihnamaisesti. Toisaalta työ saattaa muuttua entistä yksitoikkoisemmaksi.

Vähän toinen asia on, että suuressa yksikössä työtä vähentävät uudistukset kyllä helpommin ja nopeammin johtavat henkilökunnan vähentämiseen, josta kustannussäästö syntyy. Pienessä yksikössä tiettyjä asioita yksin hoitavaa henkilöä on vaikeampi saneerata pois. Pienessä yksikössä tätä puolta jossain määrin voitaisiin parantaa laajoilla työnkuvilla. Kuten työryhmä toteaa, asia liittyy laajempaan kysymykseen käräjäoikeuksien määrästä, johon vaikuttavat muutkin vireillä olevat uudistuskaavailut. Mikäli summaaristen asioiden lisäksi kiinteistöasiat siirrettäisiin pois pienistä käräjäoikeuksista, henkilöstömäärä niissä kutistuisi kieltämättä jo melkoisen pieneksi. Vaikkei asia suuressa määrin koskekaan summaarisia riita-asioita, niin käräjäoikeus kuitenkin korostaa, että arvioitaessa sopivaa käräjäoikeuksien määrää ei saa unohtaa pitenevien asiointimatkojen aiheuttamaa haittaa eikä lisääntyviä kuluja siitä, että asianosaiset, heidän asiamiehensä ja todistajat joutuvat matkustamaan käräjille entistä pidempiä matkoja, millä luonnollisesti on vaikutusta oikeudenkäyntikulujen ja julkisen oikeusavun kustannusten määriin.   

4. Suoraan ulosottoon siirtäminen

Työryhmä esittää menettelyä, jossa saatava velallisen nimenomaisella suostumuksella voitaisiin toimittaa suoraan ulosottoon tuomioistuinvaihe sivuuttaen. Käräjäoikeus ei kannata tätä ehdotusta.

Toisaalla mietinnössään työryhmä lähtökohtaisesti tyrmää sen vaihtoehdon, että ulosottoperuste olisi mahdollista saada myös yksityisessä perinnässä. Velallisen nimenomaisella suostumuksella tämä käytännössä tulisi kuitenkin mahdolliseksi. Asetelma muistuttaa äskettäin mahdolliseksi tullutta kirjallista menettelyä rikosasioissa. Siinäkin vastaajalta edellytetään nimenomaista suostumusta, pelkkä passiivisuus ei kirjallisen menettelyn käyttämiseen oikeuta.

Työryhmä siis näkee olennaisen eron siinä, onko vastaaja suhtautunut velkomukseen passiivisesti vai onko hän aktiivisuutta osoittaen nimenomaisesti myöntänyt velkojan vaatimuksen oikeaksi ja suostunut siihen, että saatava voidaan toimittaa suoraan ulosottoon. Työryhmän mukaan maksuvaatimuksen liitteenä velalliselle olisi toimitettava oikeusministeriön vahvistama ohje, joka sisältäisi selvityksen ulosottosuostumuksen merkityksestä sekä perustiedot vaatimuksen juridisten perusteiden oikeellisuuden arvioimiseksi. Tältä osin käräjäoikeus katsoo, että työryhmän esitys on vastaajien suhteen liian optimistinen. Käräjäoikeuden käsityksen mukaan melko suurelta osalta velallisista puuttuu halu ja/tai kyky  kunnolla perehtyä saamaansa ilmeisen pitkään ja monimutkaista tekstiä sisältävään ohjeeseen. Käytännössä jotkut velalliset ymmärtämättömyyttään saattaisivat luopua heille lain mukaan kuuluvista oikeuksista. Asiaa ei viran puolesta oikaistaisi edes ulosotossa, koska työryhmän mukaan mitään asiallista harkintavaltaa ulosottomiehellä ei olisi.

Käräjäoikeus lähteekin siitä, että kaikki summaariset asiat tulisi jatkossakin kierrättää tuomioistuimen kautta. Tällöin tuomioistuin voisi kontrolloida sen, ettei velallisen maksettavaksi ujuteta mitään lain pakottavien määräysten vastaisia summia. Tuomioistuinmenettely kuitenkin kevenisi entisestä, kun jo perintävaiheessa hankitun velallisen suostumuksen sisältäviä asioita ei enää tarvitsisi antaa tiedoksi velalliselle, vaan asia voitaisiin tuomioistuimen “kontrollipäätöksen” jälkeen lähettää suoraan ulosottoon. Tätä menettelytapaa puoltaa sekin, että näin saataisiin suoraan kansainvälisesti hyväksytty täytäntöönpanoperuste. Käräjäoikeus lisäksi pitää vähän hankalasti toteutettavana työryhmän ehdotusta siitä, että velallisen turvana olisi riitautusmahdollisuus ulosotossa, jolloin asia jouduttaisiin siirtämään ulosotosta tuomioistuimeen. 

Suotavaa on, että myös velalliselle olisi jotain hyötyä siitä, että hän antaa jo perinnän varhaisessa vaiheessa suostumuksensa siihen, että tuomioistuin voi häntä enempää kuulematta antaa edellä mainitun “kontrollipäätöksen” ja toimittaa sen suoraan ulosottoon. Tällaisissa asioissa tuomioistuimen käsittelymaksu voisi olla alempi. Suostumuksen tulisi johtaa myös siihen, että perintä- ja oikeudenkäyntikulujen määrä olisi lähtökohtaisesti alempi kuin niissä asioissa joissa suostumusta ei anneta. Maininta näistä seikoista samoin kuin siitä, että tuomioistuin kontrolloi, etteivät kantajan vaatimukset ole lain pakottavien säännösten vastaisia, saattaisi lisätä velallisten luottamusta järjestelmään. Tällöin velallisten voisi odottaa antavan suostumuksiaan useammin kuin jos asia menisi velkojalta suoraan ulosottoon ilman “puolueettoman tahon” (tuomioistuimen) mukana oloa asian käsittelyssä.   

Yhtenä riidattoman saatavan perintää koskevan nykyisen sääntelyn puutteena voikin nähdä sen, ettei se tunne menettelyä, jossa tilanteissa, joissa velallinen ei kiistä saatavan olemassaloa ja joissa maksamattomuus johtuu maksukyvyttömyydestä, velallinen voisi jo perinnän varhaisessa vaiheessa tunnustaa velkojan vaatimuksen oikeaksi ja siten alentaa hänen maksettavakseen tulevien perintä- ja oikeudenkäyntikulujen määrää. Saatavien perinnästä annetussa laissa velalliselle on annettu jonkin verran rauhoitusaikaa velan maksamiseen ennen vapaaehtoiseen perintään ryhtymistä. Monesti tilanne onkin sellainen, että velallinen haluaa maksuaikaa ja  arvelee pidemmällä aikavälillä kykenevänsä maksamaan velan. Kuitenkin on myös tilanteita, joissa asian eteneminen edellä kuvatulla tavalla mahdollisimman edullisesti ulosottoon olisi paitsi velkojan myös velallisen edun mukaista. Näitä tilanteita varten olisi hyvä olla olemassa työryhmän luonnostelema  velallisen suostumusmahdollisuus, jolla voitaisiin nopeuttaa menettelyä.

5. Postitiedoksianto

Radikaalein työryhmän ehdotuksista on siirtyminen tavallisiin postitiedoksiantoihin summaarisissa velkomusasioissa. Käräjäoikeus suhtautuu tähän asiaan varauksellisesti, mutta ei jyrkästi vastustakaan sitä.  

Työryhmä on varsin ansiokkaasti selvittänyt ja perustellut sitä, kuinka vähäinen on niiden tapausten määrä, joissa vastaaja tahattomasti todella kärsisi siitä, että tiedoksiantoa on yritetty pelkästään tavallisena postitiedoksiantona. Kuten työryhmä toteaa, vastaajalla olisi aina vielä mahdollisuus hakea takaisinsaantia. 

Edellä lausutusta huolimatta käräjäoikeus ei näe asiaa aivan niin ongelmattomana kuin mitä työryhmä. Velkojan ilmoittama velallisen osoite on varsin usein vanhentunut. Uutta osoitetta voi toki yrittää selvittää väestörekisteristä tai postin osoitepalvelusta. Vastaajan poissaolo kotoa voi johtua työhön tai lomaan liittyvästä pitkästä ulkomaanmatkasta. Vastaaja voi myös olla vankilassa. Edelleen joillakin ihmisryhmillä on tapana viettää pitkiä aikoja sukulaisten luona.

Työryhmä on mietinnössään keskittynyt yksityishenkilöiden haastamiseen ja kokonaan sivuuttanut oikeushenkilöiden haastamiseen liittyvät ongelmat. Oikeushenkilöiden osalta ongelmia voi aiheuttaa se, mihin haaste tulisi lähettää, kaupparekisteristä ilmenevään yhtiön osoitteeseen vai jonkun tiedoksiannon vastaanottaamiseen oikeutetun kotiosoitteeseen. Yhtiön vastuuhenkilöissä on myös voinut tapahtua muutoksia, jotka eivät näy kaupparekisteristä. 

Ongelmallista on, jos velallinen saa maksuhäiriömerkinnän sellaisessa tilanteessa, jossa hän haluaisi kiistää saatavan olemassaolon ja jossa kiistämiselle todella on olemassa perusteet. Velallinen ei kuitenkaan saa tilaisuutta kiistämiseen, koska hän ei saa tiedoksi postitiedoksiantoa. Jos kantajana on yksityishenkilö, vapaaehtoinen perintäkin on saattanut jäädä väliin. Vaikka tämänkaltaiset tilanteet olisivat lukumääräisesti harvinaisia, niihin liittyy merkittävä oikeusturvaongelma. Kuten käräjäoikeus jo edellä huomautti, summaariseen menettelyyn voi ohjautua asioita, jotka todellisuudessa ovat hyvinkin riitaisia. Käräjäoikeuden tietoon riitaisuus ei kuitenkaan tule, koska velkoja tai tämän edustaja vaikenee riitaisuudesta. 

Etenkin pienemmillä paikkakunnilla haastemiehillä on asiakkaistaan usein sellaista epävirallista tietoa, jota haasteita lähettävällä kansliahenkilökunnalla ei ole. Tällainen tieto luonnollisesti parantaa mahdollisuuksia sille, että vastaaja todella saa haasteen tiedokseen. Sivuuttaa ei voi myöskään haastemiehen vastaajalle antamaa neuvontaa ja ohjausta haastetta tiedoksi annettaessa. Kynnys neuvojen pyytämiseen käräjäoikeuteen soittamalla on korkeampi. 

Käräjäoikeus esittää harkittavaksi muutamaa keinoa, jotka voisivat jossain määrin lieventää muutoin varsin ankaralta tuntuvaa postitiedoksiannon menettelyä. Olisi harkittava, voitaisiinko saatavalle asettaa joku euromääräinen katto, jonka jälkeen haastetta ei voitaisi enää tiedoksiantaa tavallisena postitiedoksiantona. Jos raja olisi esimerkiksi 1.000 euroa, kuuluisi postitiedoksiannon piiriin edelleen selvä enemmistö kanteista, kuten ilmenee työryhmän mietinnön sivulta 6. Toki tällaisiin euromääräisiin rajoihinkin liittyy omat ongelmansa. Raja olisi siinä suhteessa mielivaltainen, ettei velallisen asemaa mitenkään otettaisi huomioon. Jollekin jo 1.000 euroa voi olla hyvin huomattava rahamäärä. Lisäksi saattaisi esiintyä yksittäisiä tulkintaongelmia rajan määräytymisen suhteen. Tällöin olisi syytä käyttää tavallista postitiedoksiantoa varmempaa tiedoksiantotapaa. 

Lisäksi käräjäoikeus esittää harkittavaksi, voitaisiinko tavallista postitiedoksiantoa jollakin tavalla täydentää  yhteyden ottamisella puhelimitse. Jos vastaajalle edelleen lähetettäisiin saantitodistus ja jos sellaista  ei palautettaisi, voitaisiin vaatia, että vastaajaa käräjäoikeuden toimesta yritettäisiin vielä tavoittaa puhelimitse. Tällöin voitaisiin ehkä vielä välttää uhkaava oikeudenmenetys joidenkin vastaajien kohdalla. Riittäisi siis, että velallista on yritetty tavoittaa myös puhelimitse ja että tästä tehtäisiin merkintä asiakirjoihin.Tekstiviestikin voitaisiin lähettää. Jos velallisella ei ole puhelinta tai jos hän ei vastaa puhelimeen, tämä ei estäisi pitämästä tavallista postitiedoksiantoa pätevänä. Jos vastaaja tavoitetaan puhelimitse, kysymys ei olisi haastamisesta puhelimitse, vaan vastaajalle vain ilmoitettaisiin, että tiettyyn osoitteeeseen  on vastaajalle lähetetty haaste, ja jos vastaaja ilmoittaa, ettei häntä tavoita siitä osoitteesta vaan jostakin muusta osoitteesta, niin asiakirjat voitaisiin lähettää hänen ilmoittamaansa uuteen osoitteeseen ja antaa lyhyt lisäaika haasteeseen vastaamiseen. Olisi entistä paremmat perusteet  pitää vastaajaa itseä vastuullisena tiedoksiannon epäonnistumisesta, jos hän ei paitsi ole tavoitettavissa julkisista rekistereistä ilmenevästä osoitteesta, ei ole tavoitettavissa myöskään mistään julkisesta puhelinnumerosta.

Sitten kun menettelystä on saatu kokemuksia, voitaisiin ottaa uudelleen harkittavaksi se, voitaisiinko edellä mainituistakin rajoituksista luopua ja siirtyä vielä useammin käyttämään tiedoksiannossa tavallista postitiedoksiantoa.  

6. Muu sähköisen asioimisen kehittäminen ja lisääminen

Työryhmä esittää kehitettäväksi sähköisen asioimisen tapoja ja järjestelmiä käräjäoikeudessa. Käräjäoikeus yleisesti ottaen suhtautuu tähän myönteisesti, jos selvitykset osoittavat, että saavutettavat säästöt ylittävät järjestelmien luomisesta ja ylläpidosta aiheutuvat kustannukset, ja jos menetelmät ovat mielekkäitä myös työntekijän työn sisällön kannalta.

Käräjäoikeus kannattaa mahdollisuutta hakea yksipuolisen tuomion ulosottoa jo haastehakemuksen yhteydessä. Tällöin kantajan ei tarvitsisi hakea erikseen ulosottoa, vaan käräjäoikeus toimittaisi yksipuolisen tuomion toimivaltaiselle ulosottoviranomaiselle sähköisesti. Järjestelmä  tosin toisi hyötyä lähinnä kantajalle eikä niinkään viranomaistaholle. 

Myös internetin kautta käytettävä asiointiliittymä on kannatettava ajatus. Käräjäoikeus tosin huomauttaa, että liian “helpoksi” asiointia ei ehkä kannata tehdä, jottei huonosti harkittujen ja asiattomien hakemusten määrä kasva.                                           

Käräjäoikeus pitää mahdollisena säätää oikeudenkäyntimaksu erisuuruiseksi riippuen velkojan käyttämän haastehakemuksen muodosta (kustannusohjaus). Maksun suuruus tulee riippua menettelyn viranomaiselle aiheuttaman työn ja muiden kustannusten määrästä. Käräjäoikeus ei pidä yhdenvertaisuuden loukkauksena sitä, että suuret perintäyhtiöt voisivat konekielisesti asioida halvemmalla kuin yksityisvelkoja, jonka ei ole mielekästä investoida vastaaviin järjestelmiin. Tärkeää kuitenkin on, että myös yksityishenkilöillä ja satunnaisesti omia saatavia perivillä yhtiöillä säilyy kohtuuhintainen mahdollisuus itse huolehtia saatavansa perimisestä summaarisessa menettelyssä. Jos konekielisten haastehakemusten maksua alennetaan, tavallisten paperisten haastehakemusten maksua ei saisi liikaa korottaa tulopuolen vajauksen kattamiseksi.

7. Perintä- ja oikeudenkäyntikulut

Työryhmä luonnostelee joitain muutosehdotuksia kulusäännöksiin ja ehdottaa, että nykyistä kulusääntelyä olisi arvioitava kokonaan uudelleen. Käräjäoikeus suhtautuu tältä osin työryhmän ehdotuksiin kriittisesti. 

Käräjäoikeus toteaa, että oikeudenkäyntikuluja koskevia säännöksiä on viime vuosien aikana muutettu useita kertoja. Lisäksi perintäkulujen osalta on äskettäin saatu aikaisempaa yksityiskohtaisemmat säännökset hyväksyttävien kulujen määristä. Lainsäädäntötyö on muuttunut  tempoilevaksi, kun välillä on korostettu velkojan oikeutta saada kaikki oikeudenkäyntikulunsa korvatuiksi ja välillä on korostettu velallisen näkökulmaa ja vaadittu oikeudenkäyntikuluihin kohtuullisuutta. Siihen nähden, että korkeat oikeudenkäyntikulut ovat jatkuva puheenaihe, tällaiset jatkuvat pykälänikkaroinnit kulujen alentamiseksi ovat sinänsä ymmärrettäviä.

Käräjäoikeuden mielestä nykyisin tuomittavat perintä- ja oikeudenkäyntikulut summaarisissa riita-asioissa ovat varsin kohtuullisia. Ihmistyö maksaa eikä mitään patenttilääkettä kulujen olennaiseen alentamiseen ole. Etenkin yksityisvelkojilla, joiden kohdalla ei ole kysymys luototuksesta elinkeinotoimintana, täytyy olla oikeus saada saatavalleen ulosottoperuste ilman, että osa (kohtuullisista) kuluista jäisi omalle kontolle.  

Työryhmä pohtii ajatusta, että velallisen oikeudenkäyntikuluvastuu määräytyisi haastehakemukseen sisältyvien saatavien lukumäärän tai saatavien intressin perusteella. Aivan selväksi ei tule, mitä työryhmä tältä osin tarkkaan ottaen esittää. Joka tapauksessa käräjäoikeus ei kannata ajatusta, että oikeudenkäyntikulujen määrä perustuisi saatavien määrään tai saatavien suuruuteen sen enempää kuin miten nämä seikat jo nykyisten säännösten perusteella on mahdollista ottaa huomioon. Oikeudenkäyntikulujen määrän tulee riippua ennen kaikkea saatavan velkomisen vaatiman tarpeellisen työn ja muiden välttämättömien kulujen määrästä. Kulusäännökset eivät saa käytännössä estää myöskään pienten saatavien perimistä. Käräjäoikeuden mielestä ei ole perusteltua, että velalliset osallistuisivat järjestelmän kustannusten kattamiseen velan suuruuden suhteessa. 

Erityinen kulukatto on ajatuksena houkuttelevan yksinkertainen. Harvoin yksinkertainen kulujärjestelmä kuitenkaan on samalla oikeudenmukainen kaikkia osapuolia kohtaan. Jo nykyisin on summaarisissa asioissa perintä- ja oikeudenkäyntikulujen osalta voimassa kulukattoja, jotka eivät kuitenkaan ole täysin joustamattomia. Käräoikeuden mielestä jo nykyisin käytössä olevat kulukatot melko hyvin ohjaavat velkojaa käyttämään kustannustehokkaita perintäkeinoja sekä rajoittavat tarpeettomien kulujen aiheuttamista. Jonkin verran järjestelmässä on tosin vielä hiomista etenkin perintäkulujen osalta.   

Selvää on, että kantajan työmäärä saatavan summaarisessakin velkomismenettelyssä vaihtelee asiakohtaisesti, vaikkakin riitautumattomien “perustapausten” kohdalla vain vähän. Suurten perintäyhtiöiden kohdalla, joilla on tuhansia asioita hoidettavanaan, jäykät kulusäännökset kulukattoineen voisivat toimia. Tasapaino saattaisi löytyä, kun suuressa kappalemäärässä osa asioista hoituisi  suuremmalla voitolla, osa pienemmällä voitolla  ja osa jopa tappiolla. Omia yksittäisiä saataviaan perivän velkojan kohdalla jäykkä kulukatto saattaisi puolestaan olla epäoikeudenmukainen ja joskus jopa kohtuuton.

Perintä- ja okeudenkäyntikulujen laittaminen saman  yhteisen kulukaton alle ei sekään ole ongelmatonta. Tapauksesta riippuen vapaaehtoisen perinnän jatkaminen voi olla sekä velkojan että velallisen kannalta perusteltua. Asian vieminen niin pian kuin mahdollista tuomioistuimeen ei aina ole kohtuullista eikä tarkoituksenmukaistakaan.  

Käräjäoikeus ei pidä kovinkaan käyttökelpoisena ja merkittävänä työryhmän ehdotusta samaa vastaajaa koskevien useiden velkomusten yhdistämisestä samaan kanteeseen. Asioiden haaliminen eri tahoilta voi olla työlästä. Tosin isot perintäyhtiöt jo nykyään yhdistelevät niille tulleita saman vastaajan asioita. Oikeusministeriön asetuksen 2 §:n mukaan asioiden kerääminen samaan haastehakemukseen voi oikeuttaa korkean taksan käyttämiseen. Voidaankin katsoa, että jos perintäyhtiö ei niin tee, oikeudenkäyntikuluja ei pidä tuomita moninkertaisina. Haastehakemuksesta voi lisäksi tulla sekava, jos siihen yhdistää useita erilaisia asioita. Velallinen voi myös kiistää osan vaatimuksista, jolloin voi tulla ongelmia käsittelyn jatkamisen ja kuluvastuun jakamisen osalta.     

LAUSUNNON VALMISTELU

Lausunnon on valmistellut käräjätuomari Timo Lehtonen ja sen ovat hyväksyneet laamanni Tapani Koppinen ja käräjätuomari Riku Jaakkola.