SOSIAALI- JA TERVEYSMINISTERIÖ		MUISTIO			STM125:04/2001
Sosiaali- ja terveyspalveluosasto
							26.9.2001			

Perustana olevan julkisen terveydenhuollon ja yksityisen ja kolmannen sektorin palvelutuotantoa, työnjakoa ja yhteistyötä kehitetään. yhteistoiminnan ja kilpailun tulee tukea terveyspolitiikan yleistavoitteita, palvelujen hyvää  saatavuutta ja laatua sekä tehokkuutta ja oikeudenmukaisuutta

Valtaosa terveydenhoitopalveluista tuotetaan kuntien, kuntayhtymien tai valtion toimesta. Vuonna 1999 kansanterveystyön terveyden- ja sairaanhoitokäyntien yhteismäärä oli noin 25 miljoonaa, josta lääkärikäyntejä oli noin 10 miljoonaa. Kunnallisen erikoissairaanhoidon avohoitokäyntejä oli 5,9 miljoonaa. toimesta. Kansaneläkelaitoksen korvaamien yksityisen terveydenhuollon lääkärissäkäyntien määrä oli noin 3,2 miljoonaa. Vuodeosastohoitopalveluista tuotetaan julkisen terveydenhuollon toimesta lähes kaikki (95 %). Kolmas sektori on viime vuosina tarjonnut enenevästi  mm vanhusten hoiva- ja  mielenterveyspotilaiden asumispalveluja. Hammashuollon käyntejä oli vuonna 2000 kansanterveystyössä 4,9 miljoonaa ja Kela korvattuja yksityishammaslääkärikäyntejä 1,1 miljoonaa.

Kansaneläkelaitoksen korvaamien yksityislääkärikäyntien määrissä on suuria alueellisia eroja. Joissain kunnissa näitä palveluja oli vuonna käyttänyt 15 % väestöstä, kun toisissa käyttäjiä oli selvästi yli 30 %.  Julkinen sektori on ostanut vain vähän yksityisen sektorin palveluita. Kunnallisen sektorin tarjoamista erikoissairaanhoidon palveluista 0,7 % on ostettu yksityiseltä tai kolmannelta sektorilta ja perusterveydenhuollon palveluista vastaavasti 1,4 %.

Huomattavalla osalla yksityissektorilla toimivista lääkäreistä on päätoimi kuntasektorilla. Kaksoisroolikysymykseen on kiinnittänyt huomiota mm. OECD vuonna 1998. Huono hoidon saatavuus julkisella sektorilla lisää usein yksityisen sektorin  kysyntää. Avainsuorittajien toimiminen molemmilla sektoreilla johtaa väistämättä kysymyksiin esteellisyydestä ja jääviydestä. 

Esteellisyys ja jääviys vähenisivät, mikäli kunnallisella ja yksityisellä sektorilla olisi nykyistä selkeämmin  päätoiminen henkilöstö. Kuntasektorin palveluksessa oleville tulisi toisaalta kehittää lisätyömahdollisuuksia omissa toimipisteissään varsinaisen työajan jälkeen. Tällöin palvelujen tarjonta lisääntyisi ja lisätyötä tekevät voisivat antaa koko työpanoksensa samassa yksikössä.

Terveydenhuoltopalvelujen tarjonnassa on kunnallisella, yksityisellä ja kolmannella sektorilla suuria alueellisia eroja. Erityisen suuria erot ovat erikoissairaanhoidossa. Siellä missä on ostovoimaa paljon, myös tarjontaa on paljon. Suomessa on pystytty turvaamaan väestölle kohtuulliset hoitopalvelut. Kunnallinen sektori voisi ostaa palveluja nykyistä enemmän yksityiseltä sektorilta, kolmas sektori mukaanluetteuna. Tämä edellyttää kuitenkin, että yhteistoiminnan ja ostotoiminnan tavoitteet ovat terveyspolitiikan yleistavoitteiden mukaisia. Erityisesti tulee tällöin kiinnittää huomiota palvelujen hyvään ja tarpeenmukaiseen saatavuuteen, korkeaan laatuun, tehokkuuteen ja  oikeudenmukaisuuteen.
Taustatyössä  tulee erityisesti selvittää:

•	Miten terveydenhuollon olemassa oleva kapasiteetti saadaan parhaiten palvelemaan väestön terveystarpeita, hoidon saatavuutta ja laatua sekä tehokkuutta ja oikeudenmukaisuutta

•	Miten voidaan selkeyttää yksityisen, kolmannen sektorin ja julkisen palvelutuotannon työnjakoa ja yhteistoimintaa?

•	Miten kaksoisrooleista johtuvia ongelmia voidaan torjua?

•	Tuleeko julkisen terveydenhuollon työntekijöille luoda nykyistä enemmän mahdollisuuksia tehdä varsinaisen työajan jälkeen  lisätyötä omissa työyksiköissään? 

•	Voidaanko julkisen terveydenhuollon työntekijöille luoda lisäkannusteita sitoutua terveyspoliittisten tavoitteiden toteuttamiseen?

•	Mitkä ovat ne toimenpiteet, joilla edellä esitetyt ehdotukset toteutetaan?