Oikeusministeriölle

Tilaisuuden saatuaan Suomen Ympäristöoikeustieteen Seura esittää huomautuksenaan ehdotuksesta vesilainsäädännön uudistamiseksi kunnioittavasti seuraavaa.

Seuran mielestä on tärkeää että useita vuosia kestänyt perusteellinen vesilainsäädännön kokonaisuudistus saadaan päätökseen. Uudistusehdotukset eivät pääosiltaan ole voimassa olevaan vesilakiin nähden merkittäviä tai mullistavia, mutta yhteiskunnan sekä vesiolojen käyttötarpeiden muutokset on asianmukaista ottaa näin keskeisellä oikeudenalalla huomioon. Erityisesti on mainittava valmistelutyöryhmien suorittaman valmistelun lisäksi virkamiestyönä tapahtunut lainsäädäntöehdotuksen yksityiskohtainen viimeistely. Vaikka aiemman lainsäädännön runko ja johtavat periaatteet ovat hyvin tunnistettavissa uudessa ehdotuksessa, on oletettavaa, että uusi laki avautuisi paremmin lainsoveltajille ja että se näin myös helpottaa kansalaisten edunvalvontaa ja parantaa vesiympäristön muutosten seuraamista ja hallintaa.

Monet ratkaisut uudistushankkeessa ovat olleet luonteeltaan makuasioita, esimerkiksi se, kuinka aidosti tai laajasti uudistus toteutetaan. Nyt tavoite ei ole ollut kovin kauaskantoinen. Muutospaineita on lähitulevaisuudessa näköpiirissä useasta eri suunnasta, muun muassa vireillä olevasta lupaviranomaisuudistuksesta (Alku), Euroopan yhteisön vesipolitiikan puitedirektiivin jatkokehittelystä sekä tulvantorjuntasääntelyn kansallisesta toimeenpanosta. Olisi varmistettava se, että kun yhtäältä vesilakiehdotuksen myötä poistuu katselmustoimitus, uudella lupaviranomaisella säädetään olevan riittävän laaja asiantuntemus vesiasian laajuuden mukaan arvioida hankkeen edellytyksiä. Viranomaisuudistus voi vaikuttaa myös siihen, missä määrin lupamääräyksin voidaan delegoida päätöksentekovaltaa esimerkiksi tarkkailuvelvoitteen ja muun seurantavelvollisuuden sisällön määrityksessä.  Lisäksi yhteiskäsittelyasioiden asema tulisi sikäli muuttumaan, että nykyisillä alueellisilla ympäristökeskuksilla, jotka ovat samalla sekä ympäristönsuojelulain mukaisia lupaviranomaisia että vesilain mukaisia yleisiä valvontaviranomaisia, ei olisi ratkaisuvaltaa sen suhteen, tuleeko yhteiskäsittely kysymykseen vai ei. Yhtä kaikki olisi pyrittävä ennen vesilakiuudistuksen voimaansaattamista seuraamaan, mitkä odotettavissa olevat muun lainsäädännön muutokset ennakoivasti olisivat kytkettävissä lakiehdotuksen käsittelyyn eduskunnassa.

Luvantarvekynnysten määräytymistapa on perustunut vaikutusperiaatteeseen. Tämä on edelleenkin lähtökohtana, mutta uudistuksessa on pyritty korvaamaan tätä tapauskohtaisesti määräytyvää luvantarve yleisemmin hankekuvauksin. Prosessiekonomisista syistä nykyisessä laissa oleva järjestely, jonka mukaan vesilupa konsumoi ympäristöluvan, jos hanke on tunnusmerkistöltään pääasiassa vesitaloudellinen (VL 1:19), esitetään kumottavaksi. Tämä merkitsisi silloin yhden hankkeen joutumista eri osiltaan kahden lain mahdollisesti eriaikaisesti sovellettavan lupajärjestelmän piiriin. Tulevassa lupaviranomaisuudistuksessa, jossa lupaviranomainen kummassakin tapauksessa olisi sama, voisi tällöin käydä esimerkiksi niin, että vesilain puolella lupa-asia on ratkaistu, minkä jälkeen ympäristönsuojelulain nojalla tehdään tai velvoitetaan tekemään toinen, saman hankkeen päästöjä koskeva lupahakemus. Lakiehdotus on sinänsä looginen, mutta ennen säännöksen poistamista ehkä tulisi vielä arvioida kaksijakoiseen lupajärjestelmään siirtymisen etuja.

Vesiluvan myöntämisedellytykset esitetään pääasiassa säilytettäväksi nykyisellä pohjalla. Sääntelyä voidaan kuitenkin pitää jossain määrin epätasapainoisena, kun yhtäältä perinteisesti säännellään hienojakoisesti intressivertailun perusteella tapahtuvaa lupaharkintaa, mutta toisaalta laissa on varsin avoin luvan epäämisperuste. Ei ole, varsinkaan viimeaikaisen oikeuskäytännön perusteella, selvää, tapahtuuko epääminen vasta sen jälkeen, kun on tavanomaisesti selvitetty, millaisia vahingonestämistoimia tai hankkeen rajauksia suorittamalla luvan edellytykset kenties olisivat täytettävissä, vai onko kysymyksessä enemmänkin hankkeen suotavuuteen perustuva ennakkoarvio, johon voidaan päätyä jo hakemusta tarkastelemalla. Kustannustehokkuuden kannalta lienee houkuttelevaa viranomaisen työmääränkin perusteella varsin pian hakemuksen perusteella katsoa, ettei lupaa tultaisi antamaan; tällöin voitaisiin itse asiassa valtaosa lupamenettelyn kuulemis- ja selvittämisvaiheista jättää suorittamatta. 

Toisaalta on sinänsä tärkeää, että intressivertailuedellytyksen yläpuolella on eräänlainen varmistin. Kun erilaisia vaihtoehtoja tähän luvanmyöntämisesteen aseman täsmentämiseksi osana lupaharkintaa on haettu myös vesilain uudistamisvaiheessa, tähän valikoimaan sallittaneen tuoda vielä yksi, järjestelmää ainakin muodollisesti selventävä ehdotus. Loogista olisi se, että luvanmyöntämiseste rakennettaisiin muun lupaharkinnan jatkoksi. Tämä voisi tapahtua esimerkiksi niin, että ehdotuksen 3 luvun 4 §:n toinen momentti alkaisi näin: ”Vaikka hankkeesta yksityiselle tai yleiselle edulle saatava hyöty olisi edellisen momentin 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla huomattava, lupaa ei saa myöntää, jos hankkeesta aiheutuvat menetykset yleiseltä kannalta katsoen ovat niin merkittäviä, että vesitaloushanke vaarantaa…”

Helsingissä helmikuun 18 päivänä 2009

Suomen Ympäristöoikeustieteen Seura

Erkki J. Hollo
Puheenjohtaja