Oikeusministeriö
Lainvalmisteluosasto
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

HUOMAUTUKSIA HALLITUKSEN ESITYKSESTÄ VESILAINSÄÄDÄNNÖN UUDISTAMISEKSI 

Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio huomauttaa hallituksen esityksestä vesilainsäädännön uudistamiseksi seuraavaa: 

1. Vesiympäristön käsite  
	
Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio esittää, että vesiympäristön käsite määritellään lain 1 luvun 3 §:ssä siten, että vesiympäristö ei ulotu maa-alueelle.

Vesilain 1 luvun 1 § säätelee lain yleistä tavoitetta. Vesilain yksityiskohtaisten perustelujen mukaan ”Säännöstä ei ole tarkoitettu sovellettavaksi itsenäisesti, vaan se ilmentää niitä tavoitteita, joihin lain aineellisilla säännöksillä pyritään.” Vaikka vesilain 1 luvun 1 § on luonteeltaan tavoitesäännös, sillä on lakiehdotuksen yksityiskohtaisten perustelujen mukaan merkitystä myös vesilain soveltamisalan määrittäjänä: ”Vesiympäristöllä tarkoitettaisiin voimassa olevan vesilain tavoin vesistön ja sen rantavyöhykkeen muodostamaa kokonaisuutta. Vesiympäristön käsitteen alaisuuteen kuuluivat erilaiset ekologiset elementit, kuten luonnon monimuotoisuus, mutta myös vesiympäristön maisemakuva ja siihen kuuluvat rakennetut kohteet” 

Voimassa olevassa vesilaissa käsite vesiympäristö mainitaan lain 1 luvun 15 §:ssä. Annetussa esityksessä ei määritellä vesiympäristön ulottuvuutta. Käsite vesiympäristö liittyy vesilain 1 luvun 3 §:ssä määriteltyihin lain peruskäsitteisiin. Vesiympäristö -termin suhdetta lain peruskäsitteisiin ei kuitenkaan arvioida lainkohdan perusteluissa. Peruskäsitteistä erityisen keskeiseksi yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan vesialue, jonka avulla monet muut vesilain määritelmät on rakennettu.

	Metsälain ja vesilain välinen suhde

Käsitteellä vesiympäristö on merkitystä myös vesilain ja metsälainsäädännön välisen suhteen kannalta. Metsälakia ei kuitenkaan ole huomioitu vesilain 1 luvun 2 §:ssä, jossa määrätään vesilain soveltamisalasta ja suhteesta muuhun lainsäädäntöön. 

Vesiympäristönä pidettävään vesistön rantavyöhykkeeseen sovellettaisiin ehdotuksen mukaisesti vesilain säännöksiä. Metsätalousmaahan kuuluvalla rantavyöhykkeellä sovellettaisiin tällöin rinnakkain vesilakia ja metsälakia, minkä vuoksi vesiympäristön ulottuvuudella ja vesiympäristön tunnistamisella vesialueen ulkopuolella olisi merkitystä myös metsätalouden harjoittamisen kannalta. Käytännön metsätalouden toimijoille on tärkeää, että noudatettava lainsäädäntö on mahdollisimman selkeä. Metsälain ja vesilain yhtäaikainen soveltaminen esimerkiksi purouomaan rajautuvalla rantavyöhykkeellä aiheuttaisi todennäköisesti tulkintavaikeuksia: miten vesilakia tulisi uoman ulkopuolella soveltaa ja miten pitkälle vesilaissa tarkoitettu rantavyöhyke voisi ulottua? Asian tulkinnallisuus käy ilmi mm. 24.6.2004 annetusta Vaasan hallinto-oikeuden päätöksestä numero 04/0204/3, diaarinumero 01096/03/8150. Korkein hallinto-oikeus ei muuttanut hallinto-oikeuden päätöstä 16.8.2005 annetulla päätöksellään numero 2024. 

Vesiympäristöön kuuluvan, puron uomaan rajoittuvan rantavyöhykkeen suojelusta voidaan ehdotetun vesilain lisäksi määrätä ainakin luonnonsuojelulain mukaista eliölajien suojelua ja metsälain mukaisia erityisen tärkeitä elinympäristöjä koskevilla säännöksillä. Erityisen tärkeitä elinympäristöjä voivat metsälain 10 §:n 2 momentin kohdan 1) mukaisesti olla ”lähteiden, purojen ja pysyvän vedenjuoksu-uoman muodostavien norojen sekä pienten lampien välittömät lähiympäristöt”. Metsäasetuksen 7 §:ssä välittömän lähiympäristön määritellään tarkoittavan ”vyöhykettä, jonka puusto ja pensaskerros sekä pysyvän veden läheisyys luovat ympäristöstä poikkeavat kasvuolot ja pienilmaston.” 

Metsälain 3 luvun 10 §:n säännöksellä suojellaan luonnontilaisten tai luonnontilaisen kaltaisten elinympäristöjen ominaispiirteiden säilymistä. Purojen välittömiä lähiympäristöjä koskevat hoito- ja käyttötoimenpiteet tulee pykälän 3 momentin mukaan tehdä elinympäristöjen ominaispiirteet säilyttävällä tavalla. Sen lisäksi, että ominaispiirteet säilyttävät toimenpiteet ovat sallittuja, säädetään metsälain 3 luvun 11 §:ssä mahdollisuudesta myöntää poikkeuslupa. ”Jos 10 §:n 3 momentissa tarkoitetun velvoitteen täyttämisestä aiheutuu maanomistajalle taikka hallintaoikeuden tai muun sellaisen erityisen oikeuden haltijalle metsäntuoton vähenemistä tai muuta taloudellista menetystä, mikä ei ole vähäistä, metsäkeskuksen tulee maanomistajan tai erityisen oikeuden haltijan hakemuksesta myöntää lupa toteuttaa hoito- ja käyttötoimenpiteet tavalla, josta asianomaiselle aiheutuva menetys jää vähäiseksi.
Lupaa ei kuitenkaan saa myöntää, jos kysymyksessä olevaa toimenpidettä varten on myönnetty tai myönnetään kestävän metsätalouden rahoituksesta annetun lain 19 §:n mukaisesti tai muuten riittävä tuki valtion varoista.”

Metsäkeskuksella ei ole harkintavaltaa luvan myöntämisen suhteen, jos ominaispiirteiden säilyttämisvelvoitteen aiheuttama taloudellinen menetys on vähäistä suurempi. Tilanne poikkeusluvan myöntämisen suhteen on hyvin erilainen kuin vesilain 2 luvun 10 §:n mukaisten eräiden vesiluontotyyppien suojelun yhteydessä. Yksityiskohtaisissa perusteluissa eräiden vesiluontotyyppien suojelua käsitellään 2 luvun 9 §. Ympäristölupavirasto voi yksittäistapauksessa myöntää luvan toimenpiteeseen, joka vaarantaa vesiluontotyypin luonnontilan säilymisen vain, jos vesiluontotyyppien suojelutavoitteet eivät huomattavasti vaarannu. Vesilain 2 luvun 10 §:n säännös huomioon ottaen onkin epäselvää, voisiko metsäkeskus vielä myöntää metsälain 11 §:n mukaisen poikkeusluvan purouoman ulkopuoliselle rantavyöhykkeelle kokonaisuudessaan. 

Lain yksityiskohtaisten perustelujen ja lakiehdotuksen 2 luvun pykälien 8 - 10 viittaukset, otsikot ja sisältö ovat väärin.

	Joen, puron ja noron määritelmät

Metsälain ja vesilain väliseen suhteeseen vaikuttaisivat myös vesilain 1 luvun 3 §:ään sisältyvät joen, puron ja noron määritelmät. Uusi joen määritelmä kattaisi aiempaa pienempiä uomia ja laajentaisi siten vesitaloushankkeen luvanvaraisuuden soveltamisalaa. Puron alaraja, joka olisi myös noron yläraja, määriteltäisiin puolestaan sekä valuma-alueen koon että uoman kalataloudellisen merkityksen perusteella. Uutena määritelmänä otettaisiin käyttöön lisäksi noro, joka olisi vielä puroa vähäisempi uoma. Lain soveltamista saattaisi joissakin tapauksissa selkeyttää myös noron alarajan määrittely. 

2. Purojen luonnontilaisuus ja lupatarve 

Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio toteaa, että lupatarvetta tulee selventää luonnontilaisten puronosien osalta. 

Vesilain 2 luvun 10 § sääntelee eräiden vesiluontotyyppien suojelua. Pykälän perustelujen mukaan säännöksen soveltamisalaa ei laajennettaisi puroihin, sillä vesilain järjestelmässä purot ovat vesistöjä ja näin ollen niitä koskevat muutokset kuuluvat 3 luvun 2 §:ssä säädetyn vesitaloushankkeen luvanvaraisuuden piiriin.

Luvanvaraisuudesta todetaan 3 luvun 2 §:ssä ”Vaikka toimenpiteen ei katsottaisi vaarantavan puron luonnontilaa säännöksen tarkoittamalla tavalla, se saattaa olla luvanvarainen muiden pykälässä mainittujen vaikutusten vuoksi. Säännös ei myöskään edellytä sitä, että koko puron olisi oltava luonnontilainen, vaan luvantarve syntyy, jos toimenpide vaikuttaa kuvatulla tavalla puron luonnontilaiseen osaan.”

Ojituksen luvanvaraisuudesta todetaan 5 luvun 3 §:ssä ”Pykälän 1 kohta vastaisi nykyisen vesilain 1 luvun 19 §:n luvantarvesäännöstä ojitusta koskevilta osiltaan. Säännöksen tarkoittama pilaantumisseuraamus voisi ilmetä esimerkiksi kuivatusvesien johtamisesta aiheutuvana vastaanottavan vesistön ravinnekuormituksen lisääntymisenä tai happamilla sulfaattimailla vesistön happamoitumisena. Sen sijaan esimerkiksi samentumista tai kiintoaineen kulkeutumista kuivatusvesien mukana ei lähtökohtaisesti tulisi katsoa pilaantumiseksi.”

Luvanvaraisuuden määritteleminen edellä mainitulla tavalla asettaa metsätalouden toimijat kohtuuttomaan asemaan, koska toimenpiteiden voidaan tulkita aiheuttavan luvanvaraisia muutoksia hyvinkin kaukana toimenpiteestä olevassa luonnontilaisessa puronosassa. 

3. Ojituksen käsite 	Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio esittää, että ojituksen käsite määritellään siten, että ojituksen kunnossapito on vesilain 5 luvun 6 §:ssä tarkoitettua vähäistä ojitusta 

Metsätaloudelliset ojitukset ovat nykyisin lähes yksinomaan kunnostusojituksia eli ojituksen kunnossapitoa. Kunnostusojituksella tarkoitetaan vanhojen ojitusalueiden kunnostamista perkaamalla olemassa olevia ojia sekä kaivamalla vähäisessä määrin kunnostusojituksen teknisen toteuttamisen tai vesiensuojelun vaatimia uusia ns. täydennysojia. 

Kunnostusojitus olisi ilmeisesti pääosin vesilain 5 luvun 8 §:ssä tarkoitettua ojan kunnossapitoa, jossa olemassa olevia ojia ei olennaisesti suurennettaisi niiden alkuperäisestä koosta. Kunnossapidon ja ojituksen välisen rajanvedon kannalta on ongelmallista se, että ojien kunnossapito voi mm. vesilain 5 luvun 7 §:n haitattomuusvaatimuksen vuoksi edellyttää ojakoon suurentamista. Näin voi tapahtua, kun turpeen pinta laskee turvekerroksen kuivuessa. Kuivatusvesien pois johtaminen ja pohjaveden pinnan tason säilyttäminen ennallaan voi tällöin edellyttää ojan syventämistä.

4. Ojituksesta ilmoittaminen

Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio esittää, että ilmoitusvelvollisuuden sisältö rajoitetaan vesipuitedirektiivin ja vesiensuojelun perusteella tarvittaviin tietoihin ja ilmoituksen tekemiselle asetettu määräaika vähintään 60 vuorokautta ennen ojitukseen ryhtymistä lyhennetään 30 vuorokauteen (5 luvun 6 §). 

Vesilakiin sisältyvä ilmoittamismenettely on pääosin toimiva ja sillä saadaan kerättyä esimerkiksi vesipuitedirektiivin toteuttamisen kannalta tärkeätä taustatietoa. 

Vesilain 5 luvun 6 §:n yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan ”Ojituksen vaikutusten asianmukainen arviointi edellyttäisi lisäksi valuma-aluekohtaista tarkastelua, jossa samalle ajanjaksolle suunniteltuja hankkeita voitaisiin tarkastella yhdessä”. Edelleen yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan ”Pykälä sisältäisi myös valtuutuksen säätää valtioneuvoston asetuksella tarkemmin asetuksen ilmoituksen sisältövaatimuksista. Ilmoituksen perusteella tulisi olla mahdollista arvioida sekä hankkeen vesistövaikutuksia että sen asianmukaisuutta suhteessa vesilain hyödynsaajien keskinäisiä suhteita koskeviin säännöksiin.” 

Ilmoitusmenettelyä ei tule säätää toimijan kannalta liian raskaaksi eikä se saa muodostua myöskään esteeksi käytännön joustavalle toiminnalle.

5. Ojitusyhteisön purkautuminen

Metsätalouden kehittämiskeskus Tapio esittää sopimuksella perustettujen ojitusyhteisöjen purkautumista koskevien säännösten muuttamista.

Vesilain 5 luvun 24 §:n mukaan ojitusyhteisö on perustettava ojitusasiaa ympäristölupavirastossa tai ojitustoimituksessa käsiteltäessä, jolleivät hyödynsaajat sen perustamisesta toisin sovi. Pääasiallinen käytäntö tullee olemaan ojitusyhteisön perustaminen sopimuksella. 

Ojitusyhteisön purkautumista koskeva asia on sen sijaan vesilain 5 luvun 26 §:n mukaan käsiteltävä ojitustoimituksessa. Asian käsittelyssä on noudatettava soveltuvin osin, mitä 12 luvun 16 §:ssä säädetään yhteisön purkautumisesta. Ojitustoimituksessa on annettava tarpeelliset määräykset ojien palauttamisesta luonnontilaan.

Sopimuksella perustettua ojitusyhteisöä ei tulisi aina purkaa ojitustoimituksessa, vaan, mikäli yhteisöllä ei olisi vastuita, yhteisön purkamiseksi tulisi riittää ojitusyhteisön päätös ja ilmoitus ojitusyhteisön purkamisesta ympäristölupavirastolle, joka tekisi merkinnän purkautumisesta ympäristönsuojelun tietojärjestelmään. Tällöin ympäristölupavirastolle syntyisi velvollisuus ilmoittaa purkautumisesta muille vesilain mukaisille valvontaviranomaisille eli alueelliselle ympäristökeskukselle ja kunnan ympäristönsuojeluviranomaiselle, jotka voisivat tarvittaessa vaatia ojitustoimituksen pitämistä. 

TAPIO

Ritva Toivonen		Timo Makkonen
johtaja			maaperäasiantuntija