Päiväys
Datum	

Dnro
Dnr	
	
	19.2.2009	PKA-2006-J-58(139)	
	
Oikeusministeriö		
	
Viite / Hänvisning	
Oikeusministeriön tiedote 28.1.2009	

Asia  / Ärende	
Luonnos ehdotukseksi vesilainsäädännön uudistamiseksi	

	Oikeusministeriö on antanut mahdollisuuden vielä esittää huomautuksia vesilainsäädännön uudistamista koskevaan ehdotukseen. Ympäristökeskus ei nyt enää tässä yhteydessä palaa lain selkeyteen tai ymmärrettävyyteen liittyviin peruskysymyksiin, kuten esim. vaikean vesitaloushanke –käsitteen käyttöön kaikkien vesistöön vaikuttavien toimenpiteiden yhteydessä. Ympäristökeskus kuitenkin tekee tässä muutaman yksityiskohdan osalta tarkistusehdotuksen sekä kiinnittää huomiota eräisiin tärkeinä pitämiinsä lähtökohtiin.

	Ympäristökeskus ensinnäkin toteaa tyydytyksellä, että lain valmistelun läpi on viety paljon myös vesiensuojelun ja sen hallinnan kannalta tärkeitä uudistuksia. Myös aivan valmistelun loppuvaiheessa on tehty perusteltuja tarkistuksia. Esimerkiksi ruoppaushankkeiden täsmällisen luparajan asettaminen hyvine perusteluteksteineen selkeyttää ja yhtenäistää nykyisin melko sekavaa käytäntöä "rantaruoppauksissa" ja mahdollistaa niiden hallitumman ympäristöllisen ohjauksen.

Vesilain uudistuksessa olisi kuitenkin pitänyt ottaa huomioon valtioneuvoston 23.11.2006 hyväksymässä periaatepäätöksessä Vesiensuojelun suuntaviivat vuoteen 2015 esitetyt tavoitteet, olkoonkin että vesilain uudistustyö oli aloitettu jo paljon ennen tämän vesiensuojelun tavoiteohjelman laatimista. Vesiensuojelun tavoiteohjelman yhtenä keskeisenä tavoitteena on, että vesien ja rantojen eliöstön ja niiden elinympäristön tilan heikkeneminen pysähtyy ja niiden tila paranee ja että vesiluonto on biologisesti ja ekologisesti monimuotoinen ja mahdollisimman luonnontilainen. Periaatepäätöksessä yhdeksi keskeiseksi ongelmaksi on tunnistettu lisääntyneen pienimuotoisen vesirakentamisen aiheuttamat haitat vesiympäristöön ja rantaluontoon. Tavoitteena on näiden ympäristöhaittojen vähentäminen mm. kehittämällä ja yhtenäistämällä vesilain mukaista ohjausta ja valvontaa.       
                               
	Ympäristökeskus pitääkin edelleenkin erittäin huonona sitä, että pienten hankkeiden osalta luvan myöntämisen tarve-edellytys poistuisi. Luvan myöntämisen edellytykseksi jäävä vaatimus, ettei hanke sanottavasti loukkaa yleistä tai yksityistä etua, on tulkinnaltaan hyvin väljä. On hyvin mahdollista tai pikemminkin luultavaa, että tämä johtaisi täysin turhien ja vesiympäristöä haitallisesti muuttavien pienten toimenpiteiden yleistymiseen ja hyväksymiseen. Tämä lainmuutos olisi selkeästi myös Vesiensuojelun suuntaviivoissa asetettujen yleistavoitteiden vastainen. Asiaan saataisiin helposti korjausta täydentämällä lakiehdotuksen 3:4 §:n 1) –kohta seuraavasti: "hanke on tarpeen, eikä se sanottavasti loukkaa yleistä tai yksityistä etua.

14:9 §:ssä on säädetty kunnan viranomaisen oikeudesta keskeyttää ilmeisen lainvastainen toimenpide. Käytännössä tämä tarkoittaisi ruoppaustöitä. Ympäristökeskus toistaa tässä sen jo aiemmin esille tuodun seikan, että keskeytysoikeus pitää olla myös alueellisella ympäristökeskuksella, jolle myös ruoppausilmoituksetkin tehdään ja joka ainakin suuressa osassa maata on päävastuussa ruoppaustöiden valvonnasta. Tämä lisäys olisi ympäristökeskuksen mielestä hyvin tarpeellinen.

	Ruoppaustöiden ilmoitusvelvollisuutta koskevan 2:14 §:n perusteluissa sanotaan, että ilmoitus ei tavallisesti edellyttäisi toimenpiteitä valvontaviranomaiselta. Pohjois-Karjalan ympäristökeskus kuitenkin antaa kirjalliseen ilmoitukseen aina vastauksen. Kansalaiset myös odottavat tätä, koska haluavat varmistua hankkeen riidattomuudesta viranomaisen ennakkokannanotolla. Lainuudistus kaikkinensa tosin kyllä tehostaa hankkeiden ennakkovalvontaa, mutta perustelutekstienkin pohjalta on toisaalta jossain määrin myös omiaan hajauttamaan hankkeiden hallintaa ja yhtenäistä ohjausta eikä ainakaan riittävästi tue vesiympäristöön ja rantaluontoon kohdistuvien paineiden torjumista tai vähentämistä. 

	Uudessa 3:3 §:ssä luvanvaraiseksi säädettäisiin toisen vesialueen täyttäminen. Perustelutekstissä todetaan lyhyesti, että myös oman vesialueen täyttäminen saattaa edellyttää lupaa. Ympäristökeskuksen mielestä voisi painotetummin todeta, että vesialueen täyttäminen yleensä  tai pääsääntöisesti edellyttää vesilain mukaista lupaa 3:2 §:n nojalla ja on itse asiassa pelkästään massojen hylkäämistarkoituksessa myös yleisen haitan minimointisäännöksen 2:7 § vastainen. Tämä korostus on tarpeen siksikin, että 3:3 §:ssä ehkä tarkoitetaan vain tilannetta, missä vesialueen omistajan suostumusta täyttöön ei ole saatu. 

	Ojitusta koskevassa 5. luvussa saattaa olla hieman käsitteellistä epäselvyyttä tai ristiriitaa. Ojituksen luvanvaraisuus 5:3 § voisi koskea sekä ojitusta että ojan käyttämistä  ja kunnossapitoa; ilmoitusvelvollisuus 5:3 § koskisi vain ojitusta.  Metsäojitus on nykyään yksinomaan metsätaloustermien mukaista vanhojen ojitusalueiden kunnostusojitusta. Voiko tässä syntyä käsitteellistä sekaannusta siitä, onko kyseessä ojitus vai ojan kunnossapito? Käytännössähän metsätaloudellisissa kunnostusojituksissa on kysymys ojien suurentamisesta tai umpeutuneiden ojien aukaisusta sekä täydennysojien kaivusta. Ehkä olisi syytä selventää, että kunnostusojitushankkeet ovat ojitusta. Tätä lainvalmistelussa on kuitenkin tarkoitettu. Metsätalouden kunnostusojitushankkeiden ympäristövaikutukset eivät juuri poikkea uudisojituksesta.

	5. luvussa on toinenkin käsitteellinen ongelma, johon on kyllä jo aiemminkin puututtu. 5:8 §:n 2 momentissa puhutaan ojan palautumisesta luonnontilaiseksi. Tällä tarkoitettanee perattua puroa ja onkin virheellistä puhua ojasta, koska oja ei ole vesistö. Sen sijaan puro pysyy perkauksen jälkeenkin vesistönä ja siihen tulee soveltaa nykyisen vesilain vesistöä koskevia säännöksiä. Vesilain uudistuksessa tätä ei ole tarkoitus muuttaa, niin ei ainakaan lain perusteluista käy ilmi, mutta 5:8 §:n sanamuoto voi antaa tästä helposti virheellisen käsityksen.    

	Johtaja			Marketta Ahtiainen

	Ympäristönsuojelupäällikkö	Aarne Wahlgren