Helsingissä, 1.11.2004  

Oikeusministeriö 
Pl 25 
00023 Valtioneuvosto 

Asia		Lausunto vesilakitoimikunnan mietinnöstä, Kom 2004:2 

Viite 		OM 7/021/2004 

Suomen luonnonsuojeluliitto ry. toteaa, että vesilakitoimikunnan mietintö on keskeneräinen. Tämän on toimikuntakin todennut: ”Mietintöä ei kuitenkaan ole kaikilta osin viimeistelty hallituksen esitykseltä edellytettävällä tavalla. Esitysluonnoksesta muun muassa puuttuvat liitännäislakien ja uuden lain nojalla annettavien asetusten muutosehdotukset samoin kuin esityksen vaikutusten arvioinnit.” (muistio s. 13). Luonnonsuojeluliitto esittää, että oikeusministeriö nimittäisi toimikunnan saattamaan vesilainsäädännön uudistuksen päätökseen. 

Lain valmistelun puutteellisuus näkyy mm. siitä, että ehdotukseen ei ole sisällytetty omana pykälänä yleisesti noudatettavia periaatteita 
kuten esimerkiksi ympäristönsuojelulaissa on tehty (YSL 1 luku 4 §). Periaatteiden tulisi tietenkin ilmetä myös lain säännöksissä. Ne ohjaavat alemmanasteista norminantoa että lain ja sitä alemmanasteisten säännösten tulkintaa. Periaatteet sisältyvät osin jo nykyisenkin vesilain säännöksiin, mutta ne olisi syytä myös tuoda kootusti esiin omana pykälänä. 
		
Mietintöä leimaava keskeneräisyys ajoittain vaikeuttaa pykälien sisällön, keskinäisen suhteen ja vesilakiin nähden tavoitellun muutoksen hahmottamista. Ehdotuksessa usein kohdin lain perusteluteksti ei vastaa lakitekstin sisältöä, on sen kanssa suorastaan ristiriidassa tai niin tulkinnanvarainen, ettei lainsäätäjän tarkoitus selviä. Vesiasetusta ei ole vielä laadittu. Edellä mainituista syistä esitystä ei käydä yksityiskohtaisesti läpi. Tässä lausunnossa Luonnonsuojeluliitto tarkastelee kuitenkin jatkovalmistelua varten eräitä mietinnön vesilakiin liittyviä puutteita. 
I   Vesilakitoimikunnassa keskeneräisiksi jääneitä kohtia 

Vesipolitiikan puitedirektiivi 
		
Ehdotuksen yleisperusteluissa mainitaan, että uudistuksen yleisenä tavoitteena on ajanmukaistaa vesilainsäädäntö vastaamaan niitä muutoksia, joita vesilain säätämisen jälkeen on tapahtunut vesivarojen   käytössä, kansallisessa ja yhteisölainsäädännössä sekä yhteiskunnassa yleisesti (s. 22). 

Euroopan yhteisön vesipolitiikan tavoitteita toteutetaan Euroopan parlamentin ja neuvoston vesipolitiikan puitteista annetussa direktiivissä (2000/60/EY). Direktiivin mukaan vesienhoidon tavoitteena on suojella, parantaa ja ennallistaa kaikkia vesiä siten, että pintavesien ja pohjavesien tila ei heikkene ja että niiden tila on vähintään hyvä. Direktiivin ympäristötavoitteet ovat Suomen valtiota oikeudellisesti velvoittavaa yhteisölainsäädäntöä. Yleisperusteluissa myös todetaan, että on varmistuttava siitä, että vesilain aineelliset säännökset ovat riittäviä turvaamaan direktiivin tavoitteiden toteutuminen siltä osin kun kyse on lain soveltamisalaan kuuluvasta toiminnasta (s. 20). Vesilakitoimikunta ei kuitenkaan ole käynyt systemaattisesti läpi direktiivin sisältöä ja sen vaikutusta vesilain säännöksiin. Vaikka vesilakiehdotuksessa onkin joiltain osin huomioitu direktiivin velvoitteita, siinä on myös suuria puutteita tältä osin, esimerkiksi direktiivin vaikutus kalataloudelle aiheutuvien vahinkojen ja haittojen vähentämiseksi tehtäviin toimiin on kokonaan käsittelemättä, ehdotuksessa ei aseteta menetelmää, jolla vesien ennallistamistoimet voidaan aloittaa eikä direktiivin 1 artiklan 
a –kohdan kosteikkoja koskevia määräyksiä ole riittävästi huomioitu. Myös vesipolitiikan puitedirektiivin ympäristötavoitteiden toteuttamiskeinot vesilain osalta on selvittämättä. 

Poikkeaminen vesitaloushankkeelle myönnettävän luvan esteestä 

Säädettäväksi ehdotetussa laissa vesienhoidon järjestämisestä 
(HE 120/2004 vp)on säännökset vesienhoitosuunnitelmista. Valtioneuvosto voi suunnitelmien yhteydessä tehdä poikkeuksia ympäristötilatavoitteiden saavuttamiselle. Asiallisesti nämä poikkeamismahdollisuudet ilmeisesti vaikuttavat intressivertailuun ja myös ehdotetun vesilain 3 luvun 5 §:n tulkintaan. Käytännössä tämä ehdotettu malli voi siis johtaa siihen, että tiettyä hanketta varten tehdään ensin poikkeus vesienhoito-suunnitelmassa ympäristötilatavoitteiden osalta, tämän jälkeen hankkeen vaikutusalueen Natura 2000 -verkostoon kuuluvan alueen osalta joudutaan tekemään luonnonsuojelulain 66 §:n mukainen poikkeus ja tämän jälkeen vielä ehdotetun vesilain 3 luvun 5 §:n mukainen poikkeus. Näiden eri poikkeusten prosessuaalista yhteyttä toimikunnassa ei ole pohdittu riittävästi, kuten ei myöskään valtioneuvoston poikkeusluvan ja sen edellytyksien suhdetta perustuslain 20 §:n kannalta. 

II  Asiakohtaista tarkastelua 

		Lain tavoite 
			
Mietintöön on sisällytetty tavoitepykälä (1 luvun 1 §) kuten eräissä muissakin uudemmissa ympäristölaeissa (LSL, MRL ja YSL). Säännöstä ei ole tarkoitettu sovellettavaksi itsenäisesti, mutta koska se kuitenkin ilmentää niitä tavoitteita, joihin lain aineellisilla säännöksillä pyritään, on sitä syytä tarkastella yksityiskohtaisemmin. 

Esityksen 1 -kohdan mukaan lain yleisenä tavoitteena on vesivarojen ja vesiympäristön käytön edistäminen. Lainkohdasta saa sen käsityksen, että tavoitteena on nimenomaan vesien käytön edistäminen, eikä tulkinnanvarainen perusteluteksti selvennä onko tämä ollut lainsäätäjän tarkoitus. Tavoite ei kai voi olla, että esimerkiksi vesistörakentamista tapahtuu mahdollisimman paljon, vaan että rakentaminen tapahtuu kestävästi. Lakiteksti olisi muotoiltava toisin. 

Esityksen 2 –kohdassa asetetaan tavoitteeksi ehkäistä ja vähentää vedestä ja vesiympäristön käytöstä aiheutuvia haittoja. Perustelutekstissä on esimerkkinä vedestä aiheutuvasta haitasta mainittu tulvat. Lakitekstistä tai perusteluista ei ilmene, millaisista ja kenelle (ihmisille, muulle luonnolle ?) aiheutuvista veden aiheuttamista haitoista muutoin olisi kyse. Ennenkuin kaiken vedestä aiheutuvan haitan ehkäiseminen ja vähentäminen asetetaan tavoitteeksi, olisi tarpeen täsmentää millaisia tilanteita ja olosuhteita, tulvien lisäksi, toimenpiteet koskisivat. Osa veden aiheuttamista, usein haittoina pidetyistä olosuhteista, kuuluu luonnon monimuotoisuuden piiriin eikä tällaisten haittojen ehkäisemistä voida automaattisesti asettaa tavoitteeksi. 

Esityksen 3 –kohdan mukaan tavoitteena on parantaa vesivarojen ja vesiympäristön tilaa. Perusteluiden mukaan tällä viitataan lain nojalla toteutettaviin kunnostus- ja ennallistamishankkeisiin. Yleisemmin  vesiympäristön tilan parantaminen ei sen sijaan kuuluisi vesilain tehtäviin haittojen ehkäisemistä laajemmin (s. 28).  Lakiteksti ilmaisee, että tavoitteena olisi parantaa vesivarojen ja vesiympäristön tilaa, mutta perusteluissa todetaan, että näin ei kaikilta osin olekaan tarkoitus tehdä. Tällaisia täsmennyksiä ei tulisi sijoittaa perusteluihin, vaan asian tulisi ilmetä itse lakitekstistä. Perustelut tekevät osittain tyhjäksi lakitekstin sisällön. 

Ehdotuksen sääntely kaikkiaan ilmentää 1 –kohdan tavoitteita ja nimenomaan käytön edistämistä painottaen. Itse lakitekstissä kohdassa 3 esitettyjä tavoitteita ei juurikaan huomioida. Sääntelyssä tulisi ottaa laajasti huomioon myös ympäristön tilan parantamisen tavoite. 
Luonnon monimuotoisuuden turvaamisesta tulisi ottaa säännös lain tavoitteita käsittelevään pykälään.   

Määritelmiä 
		
Ehdotuksen yksityiskohtaisissa perusteluissa määritelmiä koskevan 
1 luvun 3 §:n kohdalla mainitaan, että määritelmät vastaavat pääasiassa vesilain nykyisiä määritelmiä ja että määritelmiä on selkiytetty varmistamalla samalla asiasisällön säilyminen muuttumattomana
(s. 30). Kuitenkin 1 luvun 9 §:n kohdalla todetaan, että käytössä on uusi noroa koskeva määritelmä, joka muuttaa noron osalta vesilain 
1 luvun 15 a §:n ja 17 a §:n soveltamisalaa. Ehdotuksen uuden määrittelyn mukaan aikaisempaa pienemmät uomat katsottaisiin puroiksi. Mikäli kyseessä on uoma, joka on vesilaissa katsottu luonnontilaiseksi noroksi, sitä ei enää uudessa laissa suojeltaisi vesiluontotyyppinä vaan sitä koskisi tavanomainen vesistöä koskeva sääntely. 

Luonnonsuojeluliitto on esittänyt, että luonnontilaiset purot suojeltaisiin vesiluontotyyppeinä. Jos liiton esitys hyväksytään, edellä mainittu ongelma luonnontilaisen noron muuttumisesta uudessa määrittelyssä puroksi poistuu. 

Ehdotuksessa on myös uusi joen määritelmä, joka kattaa aiempaa pienempiä uomia (s. 31). Jos kuitenkin entistä pienempiä uomia pidetään jokena, niin tällöin on vaarana että myös jotkut luonnontilaiset purot katsotaan joiksi eikä niitä siis enää suojeltaisi vesiluontotyyppinä. Luonnonsuojeluliitto pitää tärkeänä, että tällaiset tilanteet eivät heikennä purojen/pienten jokien suojelua, vaan myös pieniä jokia (vesilain puroja) olisi tarkasteltava suojeltavina vesiluontotyyppeinä.

Myös lähde olisi määriteltävä laissa ja se määriteltäisiin pohjaveden (pinta)purkaumapaikaksi. 

Jokaisen oikeus liikkua vesistössä 

Ehdotuksen jatkovalmistelussa yleiskäyttöoikeuden ulottuvuutta on selvitettävä lisää. Luonnonsuojeluliitto toteaa, että vaikka on tarpeen säännellä mm. meluisaa moottoriveneellä liikkumista ja moottoriliikennettä jääpeitteisellä vesialueella, tämä ei saa johtaa tavanomaisen vesistön käytön, kuten esimerkiksi soutelun ja kalastuksen, vaikeutumiseen. 

Ruoppaus 

Ruoppausta koskevan esityksen osalta yhdymme Natur och Miljö r.f:n lausunnossa esitettyihin näkökohtiin.  

		Eräiden vesiluontotyyppien suojelu  
		
		Luonnontilaisten purojen suojelu 
		
Ehdotuksen 2 luvun 9 §:ään on yhdistetty vesilain 1 luvun 15 a §:n ja 17 a §:n säännökset. Näiden soveltamisalat säilyisivät osin ennallaan. Luonnontilaiset purot on jätetty erityissuojelun ulkopuolelle. 

Lainkohtaa koskevissa yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että luonnontilaisten purojen merkitys luonnon monimuotoisuuden kannalta on suuri, ja tämä puoltaisi niiden sisällyttämistä vesilain mukaan suojeltuihin luontotyyppeihin. Tätä puoltaisivat myös Suomen biologista monimuotoisuutta koskevassa kansallisessa toimintaohjelmassa 1997 – 2005 esitetyt pienvesien suojelun parantamista koskevat toimenpidesuositukset. Sen jälkeen kun perusteluissa on todettu luonnontilaisten purojen suojelun tarve, niissä kuitenkin päädytään siihen, että suojelua ei toteuteta. Perusteena tälle esitetään, että vesilaissa purot kuuluvat vesistöön ja tätä kautta vesistöä koskevan sääntelyn piiriin (s. 38). Purot saisivat siis suojaa vesistöjä koskevan sääntelyn nojalla. Käytännössä näin ei kuitenkaan ole tapahtunut, vaan puroja on perattu ja pilattu ilman lupaa.

Luonnonsuojelulainsäädännön uudistamisen yhteydessä vesilain 
1 lukuun lisättiin edellä mainitut 15 a § ja 17 a §. Asiaa koskevan hallituksen esityksen yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että pienvesien suojaamisessa on kyse luonnon monimuotoisuuden ja biologisen tuottokyvyn säilyttämisestä  (HE 79/1996). Se edellyttäisi vesilain vesistön  muuttamiskieltoa koskevaa 1 luvun 15 §:ää tiukempaa säännöstä. Vesilain 1 luvun 15 § merkitsee vain tavanomaista luvanvaraisuuden rajaa vesirakentamishankkeissa. Tämän vuoksi lakiin oli lisättävä säännös, joka 15 §:n seurauksista riippumatta turvaisi eräät pienvedet vesistön muuttamiskiellon alaisilta toimenpiteiltä (HE 79/1996). Vesilakiehdotuksessa vesistön muuttamisen lupasääntely ei ole tiukentunut, joten vesilakiehdotus ei anna puroille entistä suurempaa suojaa. Kuten jo hallituksen esityksessä 79/1996 on todettu, tavanomainen vesistöjä suojaava sääntely ei ole riittävää eräiden luontotyyppien suojelussa. Ei ole perusteltua esittää, että uhanalaisiksi todetut luonnontilaiset purot voitaisiin suojata tavanomaisia vesistöjä koskevilla säännöksillä. 

Lakiehdotuksen yksityiskohtaisten perusteluiden muotoiluista ei käy täysin selville, onko puroille annettavan suojan epäämisen perusteena pidetty myös sitä, että vesistönä puro ei voisi saada pienvesille tarkoitettua suojaa. Tällaiseen tulkintaan viittaavat eräät perusteluiden pienvesiä koskevat lausumat (s. 38). Perustehan olisi väärä, sillä vesilain 1 luvun 15 a §:n suojaa saavat pienvedet kuten lammet ja järvet katsotaan vesistöksi eikä niiden suojeluun siis ole ollut estettä.

Yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että vesilain 1 luvun 15 a §:n 1 momentin ja 17 a §:n 1 momentin soveltamisala säilyisi ennallaan, kuitenkin norot muodostaisivat tästä poikkeuksen. Norojen osalta soveltamisala lakiehdotuksen 1 luvun 3 §:n mukaisen uuden määritelmän vuoksi saattaa käytännössä jonkin verran muuttua (s. 38).  Perusteluiden mukaan tämä ei kuitenkaan vaarantaisi suojelutavoitteita, sillä kysymys on ainoastaan siitä, että jotkut aiemmin noroina pidetyt uomat saattavat täyttää puron tunnusmerkit, jolloin niitä koskevat lain vesistöä koskevat säännökset (s. 38). Kuten edellä on esitetty, vesistöä koskeva tavanomainen lupaharkinta ei ole riittävää turvaamaan tiettyjen vesiluontotyyppien suojelua. 

Yksityiskohtaisista perusteluista ilmenee kanta, jonka mukaan tuntuu olevan sama, saako luontotyyppi suojaa 9 §:n nojalla vai sovelletaanko siihen yleisiä vesistöä koskevia säännöksiä. Luonnontilaiset purot ja osa aiemmin noroina pidetyistä uomista eivät tarvitsisi erityissuojaa koska niihin sovellettaisiin vesistöjä koskevia säännöksiä. Kysehän on kuitenkin erityissuojan antamisesta tietyille uhanalaisille luontotyypeille.  

Luonnonsuojeluliitto korostaa, että luonnontilaisten purojen ja norojen suojelu on saatava riittävälle tasolle. Luonnonsuojelulainsäädännön uudistamista koskevassa hallituksen esityksen yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että vesistöä pienempien luonnonuomien eli pienten purojen suojelu vaatii tehostamista. Edelleen todetaan, että näiden luonnontilaisten pienvesien säilyttämisellä on biodiversiteetin kannalta erittäin suuri merkitys. Ne ovat tärkeitä elinympäristöjä ja leviämisteitä monille eliölajeille. Esimerkiksi kaloille, simpukoille ja useille muille vesieliöille ne ovat keskeinen lisääntymis- ja elinympäristö. Useat virtaavien vesien lajit ovat herkkiä virtaaman ja vedenlaadun muutoksille. Luonnontilaiset virtaavat purot ovat viime vuosikymmeninä ojitusten, perkausten ja metsätaloudellisten toimenpiteiden myötä romahdusmaisesti vähentyneet ja eräistä osin maata tyystin kadonneet (HE 79/1996) Edellä mainitut perustelut soveltuvat myös luonnontilaisten purojen suojelun perusteeksi.

Toimikunta toteaa esitykseensä liittämässään muistiossa, että mahdollisuus sisällyttää luonnontilaiset purot vesilain nojalla suojeltuihin luontotyyppeihin ja tällaisen lisäyksen vaikutukset tulee selvittää ennen vesilain uudistamista koskevan hallituksen esityksen antamista. Asian jatkovalmistelussa luonnontilaisten purojen suojelu on toteutettava. Säännöksen ottaminen lakiin selkiyttäisi lain tulkintaa.   
Luonnonsuojeluliitto huomauttaa, että käsite ”luonnontilainen” on venyvä, eikä käsitteeseen voi liikaa nojata. Suojeltava olisi puroluontoa yleensä, ei vain ”luonnontilaisia” puroja. Erityisesti on todettava, että virtaava vesi muotoilee perattuakin purouomaa jatkuvasti, joten vanha perkaus todellakaan ei voi olla peruste luokitella tietty uoma pysyvästi luonnontilansa menettäneeksi.

Aina luvanvaraiset vesitaloushankkeet 

Vesilain 7 luvun 2 §:n mukaan vesistön järjestelyyn, joka tarkoittaa järven laskemista sen osaksi tai kokonaan tapahtuvaa kuivattamista varten, on haettava ympäristölupaviraston lupa. Saman luvun 3 §:n 
2 momentin mukaan lupaa järven laskemiseen sen kokonaan tapahtuvaa kuivattamista varten ei saa myöntää, ellei kysymys ole pienehköstä järvestä, jonka merkitys vesistönä on vähäinen ja jolla ei ole 1 luvun 15 a §:ssä tarkoitettua tai muuta erityistä luonnonsuojeluarvoa.

Ehdotuksen 3 luvun 3 §:ssä esitettyyn aina luvanvaraisten hankkeiden luetteloon ei ole otettu järven laskemista tai vesialueen muuttamista maa-alueeksi pengertämällä tai muilla vastaavilla tavoin, vaan mainitut toimenpiteet tulisi arvioida 3 luvun 2 §:n yleisen luvanvaraisuuden perusteella. Vaikka kyseiset toimenpiteet tietysti saattavat aiheuttaa 
2 §:ssä mainittuja seurauksia, niin kyseessä on kuitenkin niin merkittävä puuttuminen vesistöön, että se olisi säädettävä aina luvanvaraiseksi eikä jätettävä seurausten arviointia 2 §:n varaan. Vesilain 7 luvun 3 §:n 2 momentin säännös puuttuu ehdotuksesta kokonaan. Ehdotuksessa ei perustella miksi vesilain 7 luvun 2 ja 3 §:n säännöksiä ei ole otettu lakiehdotukseen ja miksi on pidetty tarpeellisena säätää huomattava luvanvaraisuuden heikennys. 

Ehdotuksen luettelossa on kohtana 5 maa-alueen muuttaminen pysyvästi vesialueeksi vedenkorkeutta nostamalla, joten tästäkin syystä järven laskemista koskeva säännös olisi perusteltu. Ehdotuksen säännös on muotoiltu siten, että se on katsottava tyhjentäväksi. 

Luvan myöntämisen yleiset edellytykset 

Vesilain 2 luvun 6 §:n 1 momentin mukaan ns. haitattomille hankkeille voidaan myöntää lupa, mikäli hanke ei sanottavasti loukkaa yleistä tai yksityistä etua, ja mikäli yritys hyötyisän tai suojaavan tarkoituksensa vuoksi on tarpeen vesialueen tai sen rannalla olevan kiinteistön järkiperäistä hyväksikäyttöä taikka muuta hyödyllistä taloudellista toimintaa varten.  

Ehdotuksen 3 luvun 4 §:n ns. haitattomia hankkeita koskevaan säännökseen ei sisälly hankkeen hyödyllisyyden vaatimusta. Yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan hankkeen hyödyllisyyden arviointi jäisi luvan hakijan arvioitavaksi (s. 46). Vaikka säännös voi koskea vain vähäisiä hankkeita, ei ole tarkoituksenmukaista suosia turhaa rakentamista. Vähäisestäkin rakentamisesta aiheutuu kuitenkin joitakin haittoja. Luonnonsuojeluliiton mielestä hankeen hyödyllisyyden vaatimus on säilytettävä ennallaan. 

		Luvan myöntämisen este 

Ehdotuksen 3 luvun 5 §:ssä säädetään luvan myöntämisen esteestä. Yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan ns. ehdottoman luvanmyöntämisesteen tarkoituksena on asettaa yläraja vesitaloushankkeen hyväksyttäville seurauksille. Jos tämä raja ylittyy, hankkeelle ei voida myöntää lupaa, olivat sen hyödyt kuinka suuret tahansa (s. 47). Ehdotuksessa on siis pidetty tietyn haitan ylärajan säätämistä tarpeellisena. Säännöksen sisällyttämistä lakiin on pidetty perusteltuna myös yleisestävän vaikutuksen vuoksi (s. 47). Hiukan epäjohdonmukaisesti ehdotuksessa kuitenkin todetaan, että haitan suuruuteen perustuva arviointi olisikin liian ehdoton, ja esitetään että valtioneuvostolle annettaisiin mahdollisuus poiketa esteestä. Haitan suuruuteen perustuva arviointi olisi liian ehdoton otettaessa huomioon oikeuskäytännössä tapahtunut kehitys (s. 47). 

Säännös on ollut lähes samansisältöisenä voimassa vesilain säätämisestä lähtien eli vuodesta 1961. Säännöksen voimassaoloaikana vesitaloushanke on hylätty vain kerran sen nojalla (KHO 2002:86), ja sen soveltaminen on muutoin ollut esillä vain muutamassa tapauksessa. Tämä todetaan myös ehdotuksessa. Näin ollen viittaus oikeuskäytännössä tapahtuvaan kehitykseen poikkeussäännöksen säätämisen perusteena tuntuu oudolta. 

Ehdotuksessa todetaan oikeuskäytännön kehityksen osoittavan, että ehdoton luvanmyöntämiseste saattaa muodostaa esteen sellaisille yhteiskunnallisesti merkittäville hankkeille, joita vesilain 2 luvun 
5 §:ää kirjoitettaessa ei alun perin tarkoitettu (s. 48). Säännös tarkoittaa tapauksia joissa loukkauksen kohteeksi joutuva yleinen etu on siksi huomattava, ettei tärkeänkään hankkeen toteuttaminen, mikäli siitä aiheutuisi niin pitkälle menevä yleisvahingollinen seuraus, olisi asianmukaista (HE 64/1959 vp). Luonnonsuojeluliiton mielestä oikeuskäytännössä on noudatettu säännöksen tarkoitusta.
 
Ehdotuksen mukaan lähtökohtana on ollut pyrkiä sellaiseen järjestelyyn, jossa lupaviranomaisen harkintaa ei ohjaisi ennakolta hyväksytty poliittinen tarkoituksenmukaisuus (muistio s. 3). Saattamalla asia valtioneuvoston päätettäväksi päätöksentekoa mitä todennäköisimmin ohjaa ennakolta hyväksytty poliittinen tarkoituksenmukaisuus, joten ehdotettu poikkeussäännös on ristiriidassa säännöksen perusteluiden kanssa. 

Toisaalta ehdotuksessa taas todetaan, että hankkeen haittojen arviointi sisältää joustavia ja arvostuksenvaraisia elementtejä, jotka eivät kaikilta osin sovi vesilain oikeusharkintaiseen päätöksentekoon ja tältä osin päätöksenteon tulisi kuulua valtioneuvostolle (s. 48). Edellä mainitussa päätöksessään (KHO 2002:86) korkein hallinto-oikeus toteaa, että vesilain 2 luvun 5 §:n soveltaminen on kokonaan oikeusharkintaa eikä päätöksen tekoon sisälly tarkoituksenmukaisuusharkintaa. 

Hankkeen hyötyjen ja menetysten arvioiminen 

Lupaharkinta perustuu intressivertailuun. Intressivertailun laissa ilmaistuna tarkoituksena on selvittää, milloin hankkeen hyödyt ovat niin huomattavat, että hankkeen sallitaan loukata yleisiä ja yksityisiä etuja. 

Ehdotuksessa ei ole esitetty nettohyötyperiaatteeseen siirtymistä. Yksityiskohtaisissa perusteluissa todetaan, että intressivertailun tarkoituksena on ottaa huomioon mahdollisimman laajalti kaikki hankkeen hyödyt ja menetykset (s. 48 s.). Se, ettei lakiehdotukseen ole otettu säännöstä, jonka mukaan menetyksinä otettaisiin huomioon hankkeen toteuttamiskustannuksia, on vastoin toimikunnan mainitsemaa intressivertailun tarkoitusta. 

Jos vertailussa jätetään huomioimatta hankkeen toteuttamiskustannuksia – jotka usein ovat huomattavat – vertailu antaa vääristyneen kuvan hankkeen kannattavuudesta. Lupaharkinnan pohjana olevat tiedot eivät vastaa todellista tilannetta.

Vertailu on rahamääräistä niiden tekijöiden osalta, jotka voidaan arvioida rahassa. Rahamääräisessä vertailussa hyöty tarkoittaa bruttohyötyä. Tämä tarkoittaa sitä, että lupa voidaan joutua myöntämään myös hankkeelle, jonka toteuttamisella hakija saa puuttua toisen suojattuihin oikeuksiin tai aiheuttaa haitallisia ympäristövaikutuksia, mutta joka kuitenkin on taloudellisesti kannattamaton.

Vesilain vuoden 1994 uudistuksessa hallituksen esityksen (HE 17/1994) yleisperusteluissa kiinnitettiin huomiota tarpeeseen muuttaa vesilain 2 luvun 6 ja 11 §:n mukaisen etuvertailun rakennetta siten, että myös hakijalle koituvat kustannukset otettaisiin vertailussa huomioon. Lain edelleen kehittämistä tämän epäkohdan korjaamiseksi oli tarkoitus jatkaa. Eduskunnan ympäristövaliokunta piti lakiehdotuksesta antamassaan mietinnössä (YmVM 5/1994) erittäin tärkeänä, että vesilain uudistamistyötä jatkettaisiin edellä mainituilta osin. Vesilain vuoden 1996 uudistuksessa asiaa käsiteltiin jälleen. Hallituksen esityksen (54/1996) yleisperusteluissa todettiin, että uudistuksen esitysluonnoksessa intressivertailu oli rakennettu nettohyötyperiaatteen varaan siten, että kaikki hankkeen kustannukset otetaan huomioon. Esitysluonnos oli ollut uudistuksesta hankittujen lausuntojen pohjana. Nettohyötyyn siirtymistä olivat kannattaneet muun muassa ympäristöministeriö ja valtiovarainministeriö. Jatkovalmistelussa ehdotusta oli muokattu siten, ettei täyteen nettoperiaatteeseen siirrytty. 
Vaikka intressivertailun toteuttamiseen on jo pitkään todettu liittyvän huomattava epäkohta, ei asiaa ole joitakin tarkistuksia lukuun ottamatta korjattu. Vireillä olevan vesilain uudistamisen yhteydessä olisi syytä lopultakin saattaa intressivertailun toteuttaminen sellaiseksi, että se osoittaisi hankkeen todellisen kannattavuuden. 

Tarkkailuvelvoite 
		
Tarkkailuvelvoitteesta säädetään ehdotuksen 3 luvun 11 §:ssä.  Yksityiskohtaisten perusteluiden mukaan tarkkailuvelvoitetta annettaessa tulisi ottaa huomioon vesienhoidon järjestämistä koskevan lakiehdotuksen 9 §:n mukainen seurantaohjelma ja siinä todetut tarpeet tarkkailun tarpeista (s. 51). Mainittua 9 §:ää koskevissa yksityiskohtaisissa perusteluissa sanotaan, että seurantaohjelmaa laadittaessa otettaisiin huomioon myös vesiluontotyyppien sekä vedestä suoraan riippuvaisten luontotyyppien ja lajien suojelu yhteisön lainsäädännön vaatimusten mukaisesti (s. 44). 

Luonnonsuojeluliitto esittää, että tarkkailuvelvoitetta määrättäessä on pantava erityistä painoa luonnon monimuotoisuuden säilyttämiseen ja uhanalaisten lajien suojeluun edellä esitetyn velvoitteen mukaisesti. 

		Kalatalousvelvoite ja kalatalousmaksu 
		
Vesilakitoimikunta on koonnut kalatalousvelvoitetta ja kalatalousmaksua koskevat säännökset lakiehdotuksensa 3 luvun 13 §:ään. Edelleen on kuitenkin pitäydytty vanhan vesilain mukaisessa järjestelmässä, jonka mukaan lupapäätöksiin sisällytettävä kalatalousvelvoite on ensisijainen ja kalatalousmaksuvelvoite vasta toissijainen lupaehto, jota sovellettaisiin silloin, kun kalatalousvelvoitteena määrättyjen toimenpiteiden suorittaminen aiheuttaisi niillä saavutettavaan hyötyyn verrattuna hankkeesta vastaavalle kohtuuttomia kustannuksia taikka kalatalousvelvoitteen määräämistä ei muusta syystä ole pidettävä tarkoituksenmukaisena. Kalatalousvelvoitetta korvaamaan määrätyn kalatalousmaksun on vastattava sillä korvautuvan velvoitteen kohtuullisia kustannuksia. 

Luonnonsuojeluliiton mielestä kalatalousvelvoitteen ja kalatalousmaksun tulee tarjota samantasoiset kalatalousvahinkojen ehkäisemis- ja vähentämisedellytykset ja tarkoituksenmukaisuussyyt olisivat ne, joiden perusteella lupaviranomaiset päätyvät jompaan kumpaan tai niiden yhdistelmään. Näin ympäristölupaviranomaiset voisivat päätöksessään ottaa huomioon tarvittavien ehkäisemis- ja hoitotoimenpiteiden kestoa ja toteuttamisjärjestystä jne. koskevat joustavuuden ja monipuolisuuden tarpeet ja edellytykset. Esimerkiksi sellaisten toimenpiteiden kuin kalojen lisääntymisolosuhteiden kunnostamisen ja kalateiden rakentamisen toteuttamisjärjestyksellä voi olla merkitystä harkittaessa velvoitetoimenpiteiden tai -maksujen tarkoituksenmukaista ja tuloksellista käyttöä. Samoin asianomaista vesialuetta koskevien muiden olemassa olevien suunnitelmien kuten kalastusalueiden käyttö- ja hoitosuunnitelmien ja ympäristöviranomaisten suojelu- ja hoitosuunnitelmien huomioon ottaminen voi edellyttää joustavuutta kalatalousvelvoitteiden sisällössä ja aikataulutuksessa.  
Luonnonsuojeluliitto huomauttaa myös, että vesilakiehdotuksen tekstistä tai yksityiskohtaisista perusteluista ei ilmene se, että kalaston hoitoa koskevien päätösten tulisi koskea vain taloudellisesti merkittäviä kalalajeja. Kalakantojen ylläpitoon ja hoitoon sisältyvän käsitteen tulee sisältää myös muut kalalajit kuin maa- ja metsätalousministeriön hallinnon piiriin luettavat talouskalalajit. Kalakantojen kärsimät vahingot ja haitat kohdistuvat myös luonnonsuojelulain liitteessä lueteltuihin kalalajeihin. Niistä on myös kysymys eikä vain kalastusedellytysten kärsimien vahinkojen ehkäisemisestä ja hoidosta. Kalatalousmaksujen siirtäminen kalavesien omistajien välittömään ohjaukseen ja käyttöön ei Luonnonsuojeluliiton käsityksen mukaan ole aiheellista. Kalatalousvelvoitteiden toteuttaminen on pidettävä pääosin alueellisen kalatalousviranomaisen suunnitelmiin pohjautuvassa ohjauksessa ja valvonnassa. Kuitenkin muiden kuin talouskalalajien osalta kalatalousviranomaisten on toimittava yhteistyössä ympäristöviranomaisten kanssa. Tämä vaatimus koskee myös kalatalousvelvoitteen toteuttamissuunnitelman ja kalatalousmaksun käyttösuunnitelman hyväksymistä sekä vesistöön kohdistuvien tarkkailuohjelmien toteuttamista.

		Yhteenvetoa 

Lopuksi voidaan todeta, että ehdotettu laki on leimallisesti vain vesivarojen ja vesiympäristön käyttöä painottava ja asioita lähestytään taloudellisista näkökohdista. Ehdotuksessa on säännelty lähinnä taloudellista toimintaa ympäristönäkökohtien jäädessä vaille riittävää huomiota. Myöskään vesipolitiikan puitedirektiivissä ilmaistut periaatteet ja velvoitteet eivät ilmeisesti tule riittävästi esille. 

Luonnonsuojeluliitto korostaa vesilain jatkovalmistelun tarpeellisuutta ja kiireellisyyttä etenkin vesipolitiikan puitedirektiivin toimeenpanon osalta. Laki vesienhoidon järjestämisestä ei puitelakina yksin riitä puitedirektiivin toimeenpanoon, vaan puitedirektiivi edellyttää sisällöllisiä muutoksia myös vesilakiin.  

Suomen luonnonsuojeluliitto ry. 

Heikki Simola 		Eero Yrjö-Koskinen 
puheenjohtaja 			toiminnanjohtaja