Oikeusministeriö PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO
Viite:
Lausuntopyyntö 30.7.2004, OM 7/021/2004

2 8, 10.
4 2 lO(.lJoe cOOr
()Mo Mt .Oc /66	7Q c o
METSÄKESKUSTEN LAUSUNTO VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ

Metsäkeskukset pitävät tarkoituksenmukaisena vesilakitoimikunnan ratkaisua säätää kokonaan uusi vesilaki. Toimintaympäristössä tapahtuneista muutoksista johtuneiden uudistamistarpeiden toteuttaminen nykyistä lakia muuttamalla olisi voinut johtaa huonoon lopputulokseen. Ehdotetussa uudessa laissa nykyisen lain keskeisiä soveltamisperiaatteita ja soveltamisalaa on muutettu harkitusti.

Yleistä

Metsäkeskusten toimintaa koskettaa eniten ehdotetun vesilain viides luku, joka säätelee ojitusta. Myös säännökset vesistöjen ja pohjavesien muuttamisesta ja pilaamisesta sivuavat merkittävällä tavalla metsäkeskusten toimintaa ja toimialaa. Erityisen tärkeänä metsäkeskukset pitävät sitä, että uudessa lakiesityksessä on säilytetty entisellään periaate maanomistajan oikeudesta kuivattaa maansa hyötykäyttöön ojittamalla ja johtamalla kuivatusvedet tarvittaessa toisen maan kautta alapuolisiin vesistöihin. Pidämme myös asianmukaisina ojittamiseen ja vesien johtamiseen liittyviä haitattomuusvaateita ja korvausperiaatteita, joskin niiden soveltaminen käytännössä ei aina ole ongelmatonta.

Edelleen metsäkeskukset pitävät hyvänä sitä, että ojitusta ei lähtökohtaisesti ole säädetty luvanvaraiseksi toiminnaksi. Pidämme tärkeänä sitä, että myös lain soveltamisessa ojitusten luvanvaraisuuden kynnys olisi mandollisimman korkealla ja että viranomaisten harkintavaltaa tässä suhteessa säädeltäisiin tai ohjeistettaisiin mandollisimman yhdenmukaiseksi koko maassa.

Metsäkeskukset toteuttavat nykyisin myös kestävän metsätalouden rahoituslain mukaisia luonnonhoitohankkeita, joista monet liittyvät metsätaloudesta aiheutuvien vesistöhaittojen estämiseen ja korjaamiseen. Tällaisten hankkeiden yhteydessä tehdään mm. kosteikkoja, pohjapatoja ja pintavalutuskenttiä. Pidämme tärkeänä, että tähän saakka jatkunut joustava käytäntö luonnonhoitohankkeiden toteuttamisessa voisi jatkua ja että nekään eivät lähtökohtaisesti tulisi lupamenettelyjen piiriin.

Hankkeesta vastaavan vesioikeudellinen asema

Lain yksityiskohtaisissa perusteluissa on käsitelty ensimmäisen luvun kolmannessa pykälässä määriteltyä "hankkeesta vastaavaa" ja hänen vesioikeudellista asemaansa luvanvaraisissa hankkeissa. Perustelujen mukaan lain mukaiset velvoitteet ja vastuut kuuluvat lähtökohtaisesti Tuvan haltijalle, mutta esimerkkinä on käytetty
metsäojitushanketta, jossa luvanhaltijan (=maanomistajan) velvoitteet ja vastuut

asetettaisiinkin metsäkeskukselle, joka on hankkeen tosiasiallinen toteuttaja ja siten hankkeesta vastaava.

Metsäkeskukten mielestä esimerkki ei ole kovin osuva, koska metsäojitukset, nykyisin kunnostusojitukset, eivät ole lähtökohtaisesti luvanvaraisia. Emme pidä asianmukaisena sitä, että vesioikeudellista vastuuta siirrettäisiin luvanvaraisilla ojitushankkeilla hyödynsaajilta ja luvanhaltijoilta hankkeesta vastaavalle.

Metsäkeskukset kantavat toimeksiantosopimuksiin perustuvat vastuunsa ojitushankkeiden suunnittelijoina ja toteuttajina hankkeiden tilaajille, ts. maanomistajille. Kuitenkin lain selkeyden kannalta vesioikeudellisen vastuu tulee kuulua myös luvanvaraisessa hankkeessa luvan haltijalle.

Lisäksi on syytä huomata, että kunnostusojituksia toteuttavat nykyisin mm. monet yhden miehen metsäpalveluyritykset, joiden vastuunkantokyky saattaa olla hyvinkin vähäinen.

Vesiympäristön ulottuminen vesialueen ulkopuolelle

Ehdotetun lain ensimmäisen luvun 1 §:n yksityiskohtaisten perustelujen mukaan vesiympäristö ulottuisi 5 §:ssä määriteltyä vesialuetta laajemmalle alueelle, vesistön rantavyöhykkeelle. Metsälain 10 §:ssä mainituissa vesistöissä metsälaki säätelee rantavyöhykkeiden käsittelyä vesiekosysteemin luonnontilan säilyttämiseksi. Vesilain perusteluissa esitetty tulkinta johtaisi siihen, että metsälain tarkoittamien vesistöjen reunavyöhykkeillä sovellettaisiin kanden lain säännöksiä. Metsäkeskukset pitävät tällaista tilannetta sekavana ja epätarkoituksenmukaisena.

Metsäkeskukset esittävät, että vesilain 1 luvun 3 §:ssä vesiympäristö määriteltäisiin siten, että metsälain 10 §:n tarkoittamissa vesistöissä vesilain 5§:n vesiympäristö se ei ulottuisi vesialueen ulkopuolelle. Muutoinkin vesiympäristön rajan ulottaminen vesialueen ulkopuolelle vaikuttaa sekavalta ja epätarkoituksenmukaiselta.

Laskettuien lampien käyttäminen vesiensuoielurakenteina

Vanhojen metsäojitusten yhteydessä on laskettu vähäisten lampien vesipintoja pysyvästi perkaamalla niiden lasku-uomia. Tällaiset lammet ovat tavallisesti menettäneet luonnontilansa, eikä niitä lähiympäristöineen pidetä esimerkiksi metsälain 10 §:n tarkoittamina elinympäristöinä.

Kunnostusojituksissa pyritään käyttämään parasta mandollista tekniikkaa alapuolisten vesistöjen suojelemiseksi lähinnä estämällä kiintoaineksen ja siihen sitoutuneiden ravinteiden kulkeutumista. Kunnostusojitustilanteissa tavoitteeseen päästäisiin johtamalla ojitusvesiä laskettuihin lampiin. Joissakin tapauksissa vesien selkeytymiselle olisi eduksi, että samassa yhteydessä lammen vesipintaa jonkin verran nostettaisiin patoamalla lasku-uomaa. Tällaiset toimenpiteet eivät käytännössä huononna lampien ekologista tilaa, koska ne useimmiten ovat suolampia. Varsinkin veden nostolla voi päinvastoin olla myönteisiä vaikutuksia. Kunnostusojitushankkeet

vesiensuojelutoimenpiteineen toteutetaan lähes poikkeuksetta osakkaiden keskinäisen sopimuksen perusteella, jolloin myös lampiin kohdistuvista toimenpiteistä olisi olemassa kaikkien asianosaisten suostumus.

Metsäkeskukset esittävät, että vesilain 6. luvun 1 §:ään lisättäisiin seuraava momentti:

"Keskiveden pysyvänä alentamisena tai nostamisena ei pidetä vähäisten lampien käyttämistä vesiensuojeluun edellyttäen, että alue ei ole metsälain 10 §:n tarkoittama elinympäristö eikä toimenpiteestä aiheudu tämän luvun 6 §:ssä tarkoitettuja vaikutuksia."

Viides luku

Ojitusta koskevan uuden lain viidennen luvun säännöksistä:

1.	§ Soveltamisala:

Metsäkeskusten maanomistajien toimeksiannoista tapahtuva toiminta on nykyisin yksinomaan ns. kunnostusojitusta, jossa aiemmin ojitetulla soilla tai veden vaivaamilla kangasmailla pääasiassa perataan vanhoja metsäojia ja jossain määrin täydennetään harvoja ojaverkostoja uusilla ojilla, ns. täydennysojilla.
Soveltamisalaksi on määritelty toisaalta ojan tekeminen ja toisaalta puron perkaaminen.

Lain perusteluissa ojan suurentaminen perkaamalla katsottaisiin ojan tekemiseksi. Siten pelkkään perkaamiseen ei ilmeisesti sovellettaisi vesilakia, jos oja ei suurene alkuperäiseen verrattuna. Kunnostusojituksissa ei yleensä ole tarkoitus kaivaa alkuperäistä suurempia ojia, mutta ongelmana on se, että on vaikea todentaa jälkikäteen sitä, onko oja suurentunut.

Jos lain tarkoitus on, että entiseen syvyyteen perattuun ojaan ei sovelleta vesilakia, olisi selkeämpää säätää, että pelkkä metsäojien perkaus - mukaan lukien ojien suurentaminen kuivatustarkoituksen ylläpitämiseksi - ei kuuluisi lain soveltamisalaan.

2.	§ Määritelmät

Maan käyttöarvon nousua hyödyn mittauksessa on käytännössä lähes mandoton soveltaa ainakin kunnostusojituksessa. Sitä on erittäin vaikea laskea objektiivisesti ja joka tapauksessa se on niin työläs tehtävä, että ojitussuunnitelman tekeminen tulee epätarkoituksenmukaisen kalliiksi. Tosin lain 17. pykälässä on säädetty mandollisuus sopia muustakin ojituskustannusten jakoperusteesta kuin ojitushyödystä ja näin käytännössä poikkeuksetta tehdään.

Käyttöarvon nousua selkeämpi hyödyn määritelmä olisi kuivatushyöty, jota mitattaisiin kuivuvan alueen suuruudella (=hyötyalue) ja jota käytettäisiin 17. pykälän säätämässä kustannusosittelussa elleivät hyödynsaajat muuta sovi.

6. § Ojituksesta ilmoittaminen

metsäkeskus 27.10.2004

Metsäkeskukset ovat ilmoittaneet ympäristökeskuksille suunnittelemistaan ojituksista jo vuodesta 1980 lähtien. Tuolloin Keskusmetsälautakunta Tapio sopi vapaaehtoisesta ilmoitusmenettelystä, jota metsänparannuspiirit, myöhemmin metsäkeskukset, ovat noudattaneet sopimalla asiasta paikallisten vesiviranomaisten kansa tarkemmin. Kuluvana vuonna ilmoitusmenettelylle on haettu valtakunnallista yhtenäisyyttä uuden ohjeistuksen muodossa.

Ilmoitusmenettelyn ulkopuolelle jäisivät "vähäiset ojitukset", joista yksityiskohtaisissa perusteluissa mainitaan yhden maanomistajan peltolohkon salaojitus ja rakennuspaikan kuivattaminen. Kunnostusojituksia ja metsän uudistamiseen liittyviä ojitusmätästyksiä perusteluissa ei mainita.

Metsäkeskukset eivät pidä ilmoitusmenettelyn säätämistä laissa omalta osaltaan tarpeellisena, koska se toimii jo nykyisinkin. Toimijoiden tasavertaisuuden kannalta voidaan menettelyä kuitenkin pitää tarkoituksenmukaisena. Ilmoituksesta säädettävässä asetuksessa tulee kuitenkin ottaa huomioon, että ilmoitus on normaalitapauksissa rutiinimenettely, jonka käsittely tulisi olla sujuvaa.

Ilmoitusvelvollisuuden ulkopuolelle tulisi jättää myös vähäiset kunnostusojitukset ja metsänuudistamista varten tehtävät ojitusmätästykset, vaikka ne ulottuisivat useamman omistajan maalle. Vähäisyyden rajana metsätaloudellisissa hankkeissa tulisi olla 5-10 hehtaaria.
20. § Ojitusyhteisö
Ojitusyhteisön (entinen ojitusyhtiö) perustaminen on säädetty pakolliseksi silloin kun yhteisessä ojituksessa on vähintään viisi hyödynsaajaa.

Kunnostusojitushankkeet ovat usein laaja-alaisia yhteishankkeita, jotka muodostuvat useista erikokoisista ojastoista, joilla on oma valuma-alueensa. Yksittäisen osakkaan kannalta merkityksellistä on vain hänen oman maansa kuivattaminen, eikä ojitusyhteisön osakkuutta koeta niinkään tarpeelliseksi kuin esimerkiksi viljelysvaltaojalla. Jos ojitusyhteisöltä olisi tarpeen edellyttää jotain toimenpiteitä, esimerkiksi haittojen korjaamiseksi tai korvaamiseksi, se koskisi käytännössä yleensä vain osaa ojitushankkeen osakkaista. Tällöin esimerkiksi toimenpiteen kustannusosittelu tulisi aina räätälöidä tapauskohtaisesti, eikä siihen voisi käyttää hankkeen alkuperäistä osittelua.

Nykyisessäkin laissa oleva säännös on osoittautunut käytännössä kuolleeksi kirjaimeksi, joka aiheuttaa vain tarpeetonta byrokratiaa. Metsäkeskusten kokemusten mukaan kaikille metsäautoteille perustettujen tiekuntien hoitoelintenkin toiminta on hyvin sattumanvaraista, vaikka tiehankkeilla yhteinen intressi asioiden hoitamiseen on selvästi konkreettisempi kuin ojitushankkeilla.

Ojitusyhteisön perustamista koskeva viiden hyödynsaajan raja saattaisi turhan byrokratian välttämiseksi johtaa myös epätarkoituksenmukaisen pieniin

ojitushankkeisiin. Ts. kustannusten ja vesiensuojelurakenteiden toteuttamisen kannalta järkeviä ojitushankkeita pilkottaisiin alle viiden hyödynsaajan hankkeiksi.

Esitämme, että ojitusyhteisön perustamisvaateesta poistettaisiin kohta 1, ts. viiden hyödynsaajan ehdoton raja.
Metsäkeskusten puolesta
MERK. KAARLO OUNI	0'N 1 I
Kaarlo Ouni	ap. ni Mäkinen
johtaja	kehitysjohtaja