kalastus@ahven.net
www.ahven.net
fiskeri@ahven.net

a (09) 6844 590 Fax (09) 6844 5959

KALATALOUDEN KESKUSLIITTO
CENTRALFÖRBUNDET FÖR FISKERIHUSHÅLLNING
Suomen Kalastuslehti • Kalastaja • Fiskeritidskrift för Finland
Köydenpunojankatu 7 B 23 00180 Helsinki Repslagaregatan 7 B 23 00180 Helsingfors

Oikeusministeriö
PL 25, 00023 VALTIONEUVOSTO

211.
e	o (	F
Cf. LU

Viite: Kirje 30.7.2004, OM7/021/2004	28.10.2004 Asia: Lausunnon antaminen Vesilakitoimikunnan mietinnöstä.

1.	Yleistä

Vesilakitoimikunta on lähtenyt uudistamaan vesilakia säilyttäen vanhan lain perusperiaatteet samalla muuttaen lain rakennetta yhtenäisemmäksi ja selkeämmäksi. Kalatalouden Keskusliitto pitää esitettyä vesilain modernisointia pääosin onnistuneena ja tarpeellisena.

Uudistukseen liittyy kuitenkin kaksi erittäin merkittävää epäkohtaa:

- Kalatalousvelvoite- ja maksujärjestelmää ei ole uudistettu riittävällä tavalla.
- Katselmustoimitus- ja lopputarkastusinstituution lakkauttaminen heikentää dramaattisesti vahingonkärsijän asemaa ja oikeusturvaa, ettei tätä missään tapauksessa voida hyväksyä.

Näitä kysymyksiä käsitellään jäljempänä kohduissa 2. ja 3. Kohdassa 4 puututaan eräisiin muihin merkitykseltään vähäisempiin epäkohtiin ja puutteisiin.

2.	Kalatalousvelvoite- ja —maksujärjestelmän uudistaminen

Kalatalouden Keskusliitto pitää toimikunnan esittämiä tarkennuksia nykyiseen kalatalousvelvoiteja maksujärjestelmään sinänsä tarpeellisina ja kalastusoikeuden haltijoiden oikeusturvaa parantavina toimenpiteinä. Ehdotettua vesilain 3 luvun 13 ja 14 §:iä tulee kuitenkin sekä aiheuttamisperiaatteen että vahinkojen täysimääräisen kompensaation varmistamiseksi selventää siten, että kalatalousmaksun suuruus tulee märittää siten, maksun varsinaisen kompensaatio-osan (toimenpiteiden toteuttaminen, ehdotettu VL 3:13.2) päälle lisätään kalatalousmaksun toimenpiteiden suunnitteluun (ehdotettu VL 3:13.2) sekä käyttösuunnitelman laatimiseen ja hyväksymiseen (ehdotettu VL 3:14.2) liittyvät kustannukset samoin kuin mandolliset toimenpiteiden tuloksellisuuden tarkkailuun liittyvät kustannukset sikäli kuin luvanhaltija ei vastaa niistä esitetyn 3 luvun 11 §:n nojalla. Ylimenokauden aikana päätösten toimeenpano saattaa viivästyä ja siksi tulisi selvittää, voidaanko päätöksiin soveltaa hallintolainkäyttölain 31 §:n 2 momentin määräyksiä vai tulisiko vesilakiin lisätä omat säännökset päätösten täytäntöönpanosta.

Esitetyillä muutoksilla poistetaan kuitenkin vain nykyisen järjestelmän suurimmat oikeusturvaan liittyvät epäkohdat, eivätkä esitetyt muutokset vielä riitä järjestelmän toimivuuden olennaiseksi parantamiseksi.

Kalatalouden Keskusliitto pitääkin erittäin tärkeänä, että nyt valmisteltavaan vesilain kokonaisuudistukseen sisällytetään myös toimikunnan työn keskenjääneet kohdat, joista tärkeimpänä pidämme sivulla 14 olevaa kohtaa "kalatalousvelvoitteet ja kalatalousmaksut". Pidämme tärkeänä, että ongelma selvitetään viivyttelemättä esimerkiksi erikseen nimitettävässä työryhmässä, johon tulee kutsua Kalatalouden Keskusliiton edustaja.

Maa- ja metsätalousministeriö asetti työryhmän mm. pohtimaan kalataloudellisten istutus- ja maksuvelvoitteiden toimeenpanon menettelytapoja (Työryhmämuistio MMM 2003:12), mutta se ei ottanut käsiteltäväkseen kalatalousmaksuvelvoitteiden toimeenpanoon liittyvää oleellista kysymystä, miten ratkaista saman viranomaisen kolmoisrooli — suunnittelu, toimeenpano ja valvonta. Työryhmän ohjeistus perustuu vallalla olevaan tilanteeseen (VL 2. luku 22 §). Käytännössä alueellinen kalatalousviranomainen toimii kalatalousmaksuasiassa velvoitteen haltijan ja haitankärsijän välissä, toimeenpanna hallintolain mukaisesti usein "muodollisuuksiksi" jääneet asianosaisten kuulemiset ja tekee maksun käyttösuunnitelmat, mitkä eivät aina ole tyydyttäneet haitankärsijöitä. Tätä asiantilaa ovat turhaan kritisoineet Kalatalouden Keskusliitto ja sen jäsenjärjestöt mm. tekemällä asiasta kantelu eduskunnan oikeusasiamiehelle 21.12.1999.

Myöskään velvoitteen haltijat eivät ole olleet järjestelmään täysin tyytyväisiä. Tämä ilmenee esimerkiksi Energia-alan Keskusliiton ry Finenergyn mainitusta työryhmämuistiosta antamasta lausunnosta, jossa kannetaan huolta mm. siitä, ettei velvoitehoito nykyisellään anna parasta mandollista tulosta, koska siihen ei voida kytkeä kalastusta ja sen järjestämistä. Lausunnossa halutaan kytkeä kalaveden omistajat velvoitehoitoon niin, että he laatisivat kalatalousmaksun käyttösuunnitelman kalaveden käyttö- ja hoitosuunnitelman osana ja vastaisivat suunnitelman toteuttamisesta velvoitevaroin viranomaisen valvonnassa. Näin kalaveden omistajat voisivat tehokkaammin vaikuttaa kalaveden hoitoon ja käyttöön ja omalta osaltaan ottaa siitä myös vastuun kalastuslain edellyttämällä tavalla. Viranomaisten tehtävänä olisi lähinnä vain laillisuusvalvonta.

Viime aikoina useista velvoiteistutuksista ei ole syntynyt hyväksyttävää tulosta, vaikka istutuksissa on käytetty laadultaan hyviä poikasia ja istutukset on tehty moitteettomasti. Huonojen tulosten syynä on pidetty mm. väärin suunnattua kalastusta. Tältä osin tulokset saattaisivat parantua, jos velvoitehoitoon olisi liitetty kalastusmääräysten antamismandollisuus.

Vesilain 2. luvun määräysten johdosta nykyisin tämä ei kuitenkaan ole mandollista, koska kalatalousmaksun toimeenpano on osoitettu kalatalousviranomaiselle. Samalla toimeenpano on irrallaan haitta-alueen kalastuksen järjestämisestä. Varsinkin taimenten velvoiteistutuksissa juuri tämä on alettu nähdä merkittävänä hoitotulosten parantamisen esteenä. Ongelma poistuu, jos kalatalousmaksujen toimeenpano siirretään TE -keskuksista kalastusalueille, lähemmäksi kalaveden hallinnointia. Tällöin voitaisiin haitankärsijän näkemysten mukaisesti hoitaa velvoitteita kalastusalueiden sisällä suoraan haitanaiheuttajan ja kalaveden omistajan kesken. Kun kalaveden omistajat voisivat nykyistä mutkattomammin neuvotella haitanaiheuttajien kanssa velvoitteiden toimeenpanosta, saavutettaisiin nopeammassa aikataulussa nykyistä parempi hoidon joustavuus ja teho vähemmällä byrokratialla. Velvoitehoito selkiytyy todennäköisesti myös siltä osin, että kalastusoikeuden haltijoiden tekemien valitusten määrä vähenee velvoiteprosessin aikana. Samalla normalisoituu kalatalousviranomaisen valvova rooli maksuvelvoitteiden toimeenpanosta.

Näin saadaan velvoiteistutuksista paras tulos, kun velvoiteistutuksia voidaan tarkastella yhdessä alueilla tehtyjen muiden istutusten rinnalla, ne saadaan linjaan kalastusalueiden käyttö- ja hoitosuunnitelmien kanssa ja kalastusalueet voivat antaa tarpeellisia kalastusmääräyksiä ja rajoituksia sekä myös valvoa istutustoimia kokonaisuudessaan. Muutoksella on positiivista merkitystä varsinkin Lapin kalastusalueiden taloudenpitoon.

Keskusliiton näkemykset ovat sangen yhteneväiset edellä esitetyn lausunnon kanssa. Keskusliiton kanta on ollut esillä useissa eri yhteyksissä ja kirjattu mm. sisäiseen muistioon – PM 27.6.2004, Työryhmän asettaminen kalastusalueiden kehittämiseksi. Keskusliitto pitää kuitenkin parhaana mallia, jossa kalastusalueiden kautta hoidetaan maksuvelvoitteiden toimeenpano. Kalastusalue soveltuu hyvin maksuvelvoitteiden toimeenpanoon, koska kalastusalueen toimielimen jäsen ja toimihenkilö toimii kalastuslain mukaisissa hallinto- ja valvontatehtävissä virkamiehen vastuulla (kalastuslaki 77 a D. Kalastusalue on julkisen vallan käyttäjä ja siten myös velvoitettu noudattamaan hallintolakia ja laajemminkin hyviä hallintotapoja. Peruskysymys on kuitenkin se, että maksuvelvoitteen hoidossa toimii mandollisimman suora yhteys haitanaiheuttajan ja haitankärsijän välillä.
3. Katselmustoimitus- ja lopputarkastusinstituutiot
Toimikunta on esittänyt, että sekä katselmustoimituksista että lopputarkastuksista luovuttaisiin. Tätä perustellaanlähinnä teknisillä syillä eli sillä, että katselmustoimitukset ovat kestäneet pitkään. Tämä johtuu kuitenkin pääasiassa hallinnon tietoisesta katselmustoimitusinstituution alasajosta, esim. hallinnon katselmustoimisto lakkautettiin jo vuosia sitten. Tämän jälkeen katselmustoimituksia ovat hoitaneet ympäristöhallinnon virkamiehet sivutoimenaan, ja tämä on luonnollisesti vaikuttanut katselmustoimitusten kestoon. Jo pelkästään se, että aikaisemmin moninkertainen määrä katselmustoimituksia usein pystyttiin hoitamaan nykyisiä harvoja katselmustoimituksia nopeammin osoittaa, että kysymys pääasiassa on resurssien allokoinnista ja viranomaisten omista, tietoisista valinnoista. Ongelmana pidetty katselmustoimitusten pitkä kesto on poistettavissa pelkästään allokoimalla katselmustoimituksiin riittäviä resursseja. Tämäkään ei voi olla mikään todellinen ongelma, ottaen huomioon katselmustoimitusten nykyään hyvin pieni lukumäärä. Edellä esitetty koskee vielä suuremmissa määrin lopputarkastuksia.

Katselmustoimitukset ja lopputarkastukset ovat osoittautuneet täysin välttämättömiksi vesilain toimivuuden ja etenkin vahingonkärsijöiden aseman ja oikeusturvan turvaamiseksi. Vesilain kantaviin periaatteisiin kuuluu ns. virallis- ja samanaikaisuusperiaate ja yleisemminkin se, että yhteiskunta sallii luvanvaraisesti toisen omaisuuden (johon mm. kalastusoikeus kuluu ks. perustuslakivaliokunnan lausunto 5/1981) vahingoittamisen sillä edellytyksellä, että vahingot täysimääräisesti kompensoidaan tai korvataan. Jotta tämä tavoite myös reaalimaailmassa, eikä vain säädöstasolla toteutuisi, on täysin välttämätöntä, että lopputarkastus- ja
katselmustoimitusinstituutiot pysytetään ennallaan.

Ensinnäkin on syytä todeta, että etenkin vahingonkorvauskysymysten selvittäminen on usein hankalaa, ja ettei tämän useinkaan ole mandollista ilman, että asia määrätään
katselmustoimitukseen. Pelkät määräykset siitä, että hakijan on esitettävä tilakohtaiset korvausmääräykset, ovat osoittautuneet merkityksettömiksi, koska hakijan intressissä on luonnollisesti arvioida vaikutukset niin, että ne rajoittuvat lähimpään laskuojaan, vaikka vaikutukset todellisuudessa ovat huomattavasti laajemmat. Tästä on lukuisia turvetuotantoalueisiin liittyviä esimerkkejä, eivätkä ympäristölupavirastot täydennyskehotuksinkaan voi puuttua tähän ongelmaan. Myöskään ehdotettu vesilain 11 luvun 5 § ei poista em. ongelmaa, sillä ympäristölupavirastot eivät

voi jättää hakemusta sillänsä sillä perusteella, että hakijalta ja ympäristölupavirastolla on erilainen ennakkokäsitys hankkeen tulevista vaikutuksista. Tämän johdosta virallis- ja samanaikaisuusperiaatetta ei käytännössä voida toteuttaa määräämättä tiettyjä hakemuksia katselmustoimitukseen. Vähintäänkin ehdotettua 11 luvun 16 § :ää tulee muuttaa siten, että säännöksen 2 momentin aikarajoituksesta luovutaan ja myös muutoin säännöstä tulee muuttaa siten, että sen nojalla voidaan hankkia nykyään katselmustoimituksissa hankkeen aiheuttamista vahingosta hankittavat selvitykset.

Katselmustoimitukset ja lopputarkastukset ovat vähintään yhtä välttämättömiä ennalta arvaamattomien vahinkojen selvittämisessä, ja viime vuosina monet merkittävät katselmustoimitukset ja lopputarkastukset ovat koskeneet juuri näitä kysymyksiä.
Edellyttämättömiä vahinkoja syntyy säännönmukaisesti vesilain mukaisessa, samanaikaisuusperiaatteeseen pohjautuvassa järjestelmässä, sillä kaikki vahinkoja ei luonnollisesti aina etukäteen voida arvioida. Vesilain kantavana periaatteena on kuitenkin edellä kuvatulla tavalla se, että oikeusjärjestyksemme, samalla kun se sallii omaisuudensuojan loukkauksen, pitää huolen siitä, että kaikki aiheutuvat vahingot viran puolesta korvataan. Tämä ei ole mandollista eikä tämä tavoite toteudu, mikäli ennalta arvaamattomia vahinkoja ei voida selvittää katselmustoimituksessa tai lopputarkastuksessa. Vahingonkärsijällä ei tietenkään ole minkäänlaisia mandollisuuksia tai resursseja hankkia tarvittavia selvityksiä ja näyttöä ennalta arvaamattomia vahinkoja koskevan vahinkohakemuksen tekemiseen, ja tämä on täytynyt olla myös vesilakitoimikunnan jäsenten tiedossa. Tämän takia Kalatalouden Keskusliitto pitää suoranaisena hurskasteluna sitä, että toimikunta s. 9 esittää, että "Asianosaisten tulisi tarvittaessa itse huolehtia mandollisista jälkivaatimuksista käyttäen hyväksi vesilain tarjoamia keinoja esimerkiksi ennakoimattomien korvausten hakemiseksi ". Käytännössä katselmustoimitus- ja lopputarkastusinstituution lakkauttamisen välitön seuraus olisi vahingonkärsijöiden aseman kohtuuton heikentäminen ja johtaisi käytännössä siihen, että vahingonkärsijöiltä vesilain perusperiaatteiden vastaisesti riistettäisiin mandollisuudet saada korvausta ennalta arvaamattomista vahingoista
Edellä esitettyyn viitaten Kalatalouden Keskusliiton ehdoton vaatimus on, että katselmustoimitusja lopputarkastusinstituutiot pysytetään vesilain uudistamisen yhteydessä.

4. Eräät muut kysymykset

- Ehdotetun vesilain 13 luvun 1 §:n 1 mom. 3)-kohdassa on määräykset omasta vahinkolajistaan, eli vahingoista, joita aiheutuu luvanvaraisesta toiminnasta, mutta jossa lupaa ei ole haettu sen vuoksi, ettei sitä ole voitu otaksua aiheutuvan sanotussa lainkohdassa tarkoitettuja seurauksia. Tämä vahinkotyyppi tulisi lisätä ehdotetun lain 13 luvun 5 §:ään, eli myös tästä vahinkotyypistä tulisi voida vaatia korvauksia hakemuksella, aivan kuten nykyisessä vesilain 11 luvun 8 §:n 4 momentin viimeisessä virkkeessä määrätään.

- Keskivedenkorkeuden pysyvään nostoon liittyvät uudistukset (ehdotettu uusi 6 luku) ovat sinänsä tarpeellisia, mutta asiassa on selvitettävä, ovatko ehdotetut muutokset ristiriidassa perustuslaillisen omaisuudensuojan kanssa, ottaen huomioon, ettei ehdotettuja uusia määräyksiä huomioitu valtuuslaissa 266/1961.

- Kalatalouden Keskusliitto pitää ehdotettua tarkennusta yleiskäyttöoikeuksiin perusteltuna, mutta toteaa samalla, että rikoslain 25 luvun 11 §:n määräysten mandollisuuksien mukaan tulee olla tarkkoja ja selvärajaisia. Esimerkiksi kalastuslain 39 §:n ja 108 §:n määräykset tarpeettomasta haitasta ja häiriöstä ovat käytännössä osoittautuneet hyvinkin tulkinnanvaraisiksi.

- Kalatalouden Keskusliitto yhtyy toimikunnan käsitykseen siitä, että metsälain ja vesilain välistä suhdetta tulee selvittää ja esittää, että asian jatkovalmisteluun kutsutaan myös Kalatalouden Keskusliiton edustaja.

- Vanhojen säännöstely- ja voimalaitoslupien uusimiseen liittyvä oikeuskäytäntö on jossain määrin horjuva. Esimerkiksi tapauksessa 12.6.1998/1116 KHO käsitteli voimalaitoksen uusimista koskevan hakemuksen kaikilta osin uutena, vesilain mukaisena asiana, vaikka alkuperäinen lupa hankkeelle oli myönnetty vesioikeuslain nojalla, kun taas tapauksessa KHO 27.5.1992/2031 käsittelyssä sovellettiin vesioikeuslakia nojalla. Uusimmassa oikeuskäytännössä Vaasan hallinto-oikeus on äänestyksen jälkeen katsonut, ettei Päijänteen ja Konnivesi-Ruotsalaisen säännöstelymuutosta kokonaisuudessaan voitu arvioida vesilain nojalla (päätösnro:t 04/0273-0274/2). Epäselvää oikeustilaa tulisi tältä osin täsmentää siten, että myös aikaisemman lainsäädännön nojalla annetut luvat kokonaisuudessaan ja kaikilta osin käsiteltäisiin vesilain säännösten nojalla, mikäli lupiin joitain osin haetaan muutosta. Tämä edellyttää nykyisen vesilain 22 luvun 2 §:n muuttamista tai ainakin täsmentämistä. Asiaa voidaan Kalatalouden Keskusliiton käsityksen mukaan selvittää toimikunnan esittämässä jatkovalmistelussa (s. 14, kohta "Voimassa olevien lupien ajantasaistaminen"), ja tähän selvitystyöhön tulee kutsua Kalatalouden Keskusliiton edustaja

- Kalatalouden Keskusliitto pitää erittäin tärkeänä toimikunnan esittämää viranomaisten tehtäviin liittyvää jatkovalmistelua. Esimerkiksi nykyisen vesilain 8 luvun 10 b §:n mukaisissa prosesseissa alueellinen ympäristökeskus toimii sekä säännöksen tarkoittaman neuvotteluprosessin vetäjänä, yleisen edun valvojana, laillisuusvalvojana, luvanhaltijana että korvausten maksajana valtion edustajana. Tilanne on luonnollisesti täysin kestämätön ja on täysin välttämätöntä, että luvat siirretään pois ympäristöhallinnolta esim. kauppa- ja teollisuusministeriön hallinnolle.

- Vesistön ja joen määritelmiä tulee selkiyttää. Hyvään lainkäyttöön kuuluu, että puhekielen ja lakikielen keskeiset käsitteet eivät ole ristiriidassa toistensa kanssa. Yleensä vesistöllä ymmärretään järvien ja jokien kokonaisuutta, joka purkautuu yhtä uomaa pitkin toiseen kokonaisuuteen. Siksi ehdotamme, että vesistö tarkoittaa tätä, vesistön osa esimerkiksi siinä olevaa järveä tai jokea tai suvantoa ja vesialue vesistön osassa olevaa rajattua aluetta (esimerkiksi järvessä rauhoituspiiri, osakaskunnan omistusyksikkö jne.). Kielenkäyttöön on myös vakiintunut esimerkiksi sellainen osakaskunnan vesialue, mikä sijaitsee ulapalla muiden vesialueiden keskellä. Ehdotuksen mukainen vesialueen määritelmä ei tunne tällaista tapausta.
Tavalliselle ihmiselle ehdotuksessa oleva joen määritelmä on mandoton. Sitä pitää konkretisoida esimerkiksi nykyisen lain mukaisin ilmauksin.

Lausunnon liitteenä on Pohjanmaan Kalastajaseurojen Liitto ry:n lausunto.

pWrapPolygonVertices8;7;(0,0);(0,21073);(16660,21073);(16660,21594);(21598,21594);(21598,0);(0,0);fBehindDocument1Markku Myllylä	Kari Kilpinen
toiminnanjohtaja	osastopäällikkö

2 7 1 0 0£
POHJANMAAN KALASTAJASEUROJEN LIITTO RY. Niittykatu 7
92100 RAAHE
puh. 08-222 222
fax. 08-222 232	26.10.2004
Kalatalouden Keskusliitto Köydenpunojankatu 7 00180 Helsinki
Viite: kirje 16.8.2004
Asia. Lausunto Vesilakitoimikunnan mietinnöstä
Asiakohtaan viitaten Pohjanmaan Kalastajaseurojen Liito ry. esittää lausuntonaan seuraavaa:

Toimikunta on tehnyt perusteellista työtä tarkastelleessaan nykyisen lain muutostarpeita. Tehdyt toimenpide-ehdotukset ovat pääosin hyväksyttävissä. Liiton johtokunta esittää ehdotuksista seuraavat kommentit ja muutosehdotukset:

1 luvun 3§:n 4)-kohdassa on määritelty joki pelkästään valuma-alueen koon perusteella. Ei-asiantuntijan on vaikea arvioida joen kokoa pelkän valuma-alueen perusteella. Määritelmää tulisi täydentää nykyisen lain sanallisella määritelmällä.

1 luvun 7 §:ään tulisi alueellisen ympäristökeskuksen tehtäviin lisätä laillisuuden ja lupapäätösten noudattamisen valvonnan lisäksi yleisen edun valvonta.

2 luvun 12 § 2 momentin 1)-kohdan mukaan voidaan myöntää oikeus tehdä vähäinen rakennelma vesistöön toiselle kuuluvalle tai yhteiselle alueelle vesistöä huomattavasti muuttamatta. Vähäisestä rakennelmasta tulisi laittaa ymmärrettävyyden parantamiseksi esimerkkejä nykyisen lain 2 luvun 7§:n 2 momentin tapaan.

3 luvun 13 §:ään tulisi selvyyden vuoksi lisätä nykyisen lain 2 luvun 22 a §:n tapaan määräykset välppäaidasta tai muusta tarkoituksenmukaisesta laitteesta, joka estää kaloja joutumasta vettä käyttävään laitokseen. Tulisi harkita muitakin em. lainkohdan määräysten siirtämistä uuteen lakiin. Jos kalatalousmaksun käytön suunnittelukulut halutaan sisällyttää kalatalousmaksulla kustannettavaksi (3 luku 13 § 2 momentti), tulee tämä ottaa huomioon kalatalousmaksun suuruutta määrättäessä.
Lakiehdotuksessa ei näin ole. Jos kalatalousmaksun käyttöä laajennetaan kalatalousviranomaisen tekemään toimenpiteiden suunnitteluun, on vaara, että pienistä kalatalousmaksuista ei jää riittävästi varoja maksulla tehtävän toimenpiteen järkevään toteuttamiseen. 3 luvun 13 §:n 1 momentin toimenpiteiden vaatima viranomaistyö on tehtävä joka tapauksessa ilman lisärahoitusta.

pWrapPolygonVertices8;7;(0,0);(0,10907);(7762,10907);(7762,21600);(21603,21600);(21603,0);(0,0);fBehindDocument0

Kalevi J Klapuri puheenjohtaja

Jukka Pirttijärvi toiminnanjoh

Vesilakiehdotuksen 3 luvun 13 §:ssä kalatalousvelvoite on etusijalla verrattuna kalatalousmaksuun kuten nykyisessäkin laissa. Kalatalousmaksuvelvoitteista ilmeisesti suurin osa on euromääräiseltä arvoltaan aika pieniä, satoja tai tuhansia euroja vuodessa. Suuren velvoitteet ovat pääsääntöisesti yksinomaan toimenpidevelvoitteita tai toimenpidevelvoitteita täydennettynä velvoitteen volyymiin verrattuna pienellä kalatalousmaksula. Samalle vesistöalueelle kohdistuvat pienet kalatalousmaksut on usein käytetty yhdessä niille laaditun yhteisen käyttösuunnitelman mukaisesti. Menettely on ollut ilmeisen onnistunut velvoitteen saajan, kalaviranomaisen, kalastusoikeuden haltijan ja toiminnan tuloksellisuuden kannalta. Usein kalatalousmaksut on TE-keskuksen kalatalousyksikön hyväksymän käyttösuunnitelman mukaisesti käyttänyt ao. kalastusalue tai osakaskunta.

6 luvun 1 §:n mukaan tämän luvun säännöksiä sovelletaan järven tai lammen keskivedenkorkeuden pysyvään muuttamiseen. Luetteloon tulee lisätä suvanto. Varsinkin uittoa ja tulvasuojelua varten tehtyjen koskiperkausten seurauksena on kosken ylävirranpuoleisen suvannon vesipinta saattanut laskea huomattavasti. Uiton loputtua ja usein myös tulvasuojelutarpeen vähennyttyä on vesistön ja rannan käytön parantamiseksi tarvetta myös suvantojen keskivedenkorkeuden nostamiseen. Isojen jokien suvannot ovat rantaviivan pituudella ja pinta-alalla mitattuna rinnastettavissa järviin ja lampiin. Pienempienkin suvantojen rannalla voi olla vapaa-ajan asuntoja, joiden rannankäyttö kärsii alennetuista vedenkorkeuksista.

Toimikunta ehdottaa katselmustoimituksen ja lopputarkastuksen poistamista. Vesilakitoimikunnan 16.6.2004 päivätyssä muistiossa esitetyillä perusteilla katselmus toimitus voidaan nykyisessä muodossaan poistaa. Asianmukainen hakemussuunnitelma varmistaa, että hankkeen lupaharkinta, lupamääräykset ja toimenpiteet sekä korvaukset toisen edun suojaamiseksi voidaan asettaa kuulutusmenettelyn, maastotarkastusten tai selvitysmenettelyn perusteella.

Varsinkin vaikutuksiltaan laajoissa hankkeissa voi hankkeen toteuttamisen jälkeen ilmetä sellaista laajalle alueelle ulottuvaa toisen etua loukkaavaa, jota ei päätöstä annettaessa ole osattu ottaa huomioon ja jonka syy-yhteyttä asianosaiset eivät osaa osoittaa hankkeesta johtuvaksi. Viran puolesta tehtävä lopputarkastus auttaisi mm. tällaisten ongelmien selvittämisessä. Lopputarkastuksia on vireillä muutamia. Vähäisestä lukumäärästä huolimatta mandollisuus lopputarkastukseen määräämiselle tulisi uudessakin vesilaissa vahingonkärsijöiden oikeusturvan takia säilyttää.

18 luvun 5 §:n mukaan tutkimusluvan voi hakemuksesta antaa ympäristölupavirasto. Nykyisen lain mukaan vastaavan luvan myöntää kunnan ympäristönsuojeluviranomainen. Menettely on toiminut erittäin hyvin, joten se tulisi säilyttää ennallaan. Useimmat tutkimustarpeet ovat pienimuotoisia, suppealle alueelle rajoittuvia. Tutkimusluvan myöntämisen siirtäminen ympäristölupaviraston ratkaistavaksi puoltaa paikkaansa hankkeissa, joissa joudutaan tekemään laaja-alaisia, usean kunnan alueelle ulottuvia tutkimuksia. Tällaiset hankkeet ovat lukumääräisesti vähäisiä. 18 luvun 5 §:n sanamuoto tulisi muuttaa voimalla olevan lain 1 luvun 31 §:n mukaiseksi, jolloin siitä ilmenee mm. tutkimusten tekemismandollisuus sopimalla niistä alueen omistajan kanssa.