pWrapPolygonVertices8;7;(0,0);(0,21593);(1020,21593);(1020,21291);(21597,21291);(21597,0);(0,0);fBehindDocument0
OIkee.asministeriä
1 9. 02, 2006
-?- lCb~~ l ot9DGt

Veli-Pe a Viljanen

OTT, Valtiosääntöoikeuden professori

Oikeusministeriö Lainvalmisteluosasto
Viite: Oikeusministeriön päätös 10.11.2005; OM 7/021/2004

Asia: Lausunto eräistä vesilain säätämiseen liittyvistä valtiosääntöoikeudellisista näkökohdista
Oikeusministeriö on tilannut allekirjoittaneelta vesilain uudistamista varten kirjallisen lausunnon koskien vesilain (264/1961) yksityisille myönnettäviä käyttöoikeuksia koskevan sääntelyn suhdetta perustuslaissa turvattuihin perusoikeuksiin sekä eräistä vesien käyttämistä varten myönnettävistä oikeuksista annetun lain (266/1961) suhdetta perusoikeuksiin ja niiden yleisiin rajoitusedellytyksiin. Toimitan oheisena minulta pyydetyn asiantuntijalausunnon.

Kunnioittavasti Turussa 8.2.2006

Oikeustieteellinen tiedekunta 20014 Turun yliopisto

8.2.2006

Veli-Pekka Viljanen Valtiosääntöoikeuden professori Turun yliopisto
LAUSUNTO ERÄISTÄ VESILAIN SÄÄTÄMISEEN LIITTYVISTÄ. VALTIOSÄÄNTÖOIKEUDELLISISTA NÄKÖKOHDISTA 1. Lähtökohtia

Oikeusministeriö on tilannut minulta lausunnon yksityisille myönnettäviä käyttöoikeuksia koskevan vesilain (264/1961) sääntelyn suhteesta perustuslaissa turvattuihin perusoikeuksiin sekä eräistä vesien käyttämistä varten myönnettävistä oikeuksista annetun lain (266/1961) suhteesta perusoikeuksiin ja niiden yleisiin rajoitusedellytyksiin. Lausuntopyynnän taustalla on 8.3.2004 vesilakitoimikunnalle antamani suullinen asiantuntijalausunto.
Voimassa oleva vesilaki säädettiin aikanaan tavallisessa lainsäätämisjärjestyksessä. Tavallisen lainsäätämisjärjestyksen käyttämisen teki mandolliseksi samassa yhteydessä perustuslain säätämisjärjestyksessä säädetty edellä mainittu laki eräistä vesi-en käyttämistä varten myönnettävistä oikeuksista. Kyseinen valtuuslaki on luonteeltaan ns. poikkeuslaki, jonka säätämisestä on nykyisin säännökset perustuslain 73 §:ssä. Valtuuslain säätämistä perusteltiin aikanaan hallituksen esityksessä (HE 64/1959 vp) sillä, että vesistöjen käytön mandollistavien ja vedensaannin turvaavien toimenpiteiden vaikutukset voivat ulottua toimenpiteeseen ryhtyvän määrättävissä olevaa aluetta laajemmalle tai ne edellyttävät sellaisten oikeuksien hankkimista, joita hän ei saa vapaaehtoisesti hankituksi. Kun eräät tällaiset toimenpiteet merkitsivät kajoamista tuolloin voi-massa olleen hallitusmuodon 6 §:ssä omaisuudelle annettuun suojaan, ehdotettiin erityisellä perustuslainsäätämisjärjestyksessä säädettävällä lailla sallittavaksi, että tavallisella lailla voitiin antaa näiltä osin tarpeelliset säännökset.
Valtuuslain 1 §:n mukaan lailla voidaan säätää, että vesistön tai veden käyttämistä tarkoittavaa hyödyllistä toimenpidettä varten saadaan korvausta vastaan

2
(1)	toiselle kuuluva maa- ja vesialue sillä olevine laitteineen ja rakennelmineen saattaa veden alle tai ottaa muutoin tarpeelliseen omaan käyttöön taikka erityistä tarvetta varten lunastaa omaksi;
toiselle kuuluva laite tai rakennelma, joka estää edellä tarkoitettua toimenpidettä, muuttaa tai poistaa;
voimalaitoksessa ottaa pysyvästi käyttöön toiselle kuuluvaa vesivoimaa varaamatta hänelle mandollisuutta osallistua yritykseen, milloin hänen osuutensa on vähemmän kuin 1/100 laitoksen vesivoimasta; sekä
veden pilaantumisen estämiseksi rajoittaa pinta- ja pohjaveden ottamon ympäristöalueen käyttämistä.
Valtuuslain 2 §:n mukaan lailla voidaan velvoittaa ennen vesilain voimaan tuloa valtaväylää muuttaen tehdyn rakennelman omistaja, kun vesistössä siirrytään uuteen puutavaran uittotapaan, tekemään sitä varten tarpeellinen uusi puutavaran siirtolaite tai rakennelma sekä osallistumaan tällaisen siirtolaitteen tai rakennelman rakentamis- ja kunnossapitokustannuksiin enintään uuteen uittotapaan siirtymisestä saamansa hyödyn määrällä.
Valtuuslain 3 §:n mukaan lailla voidaan velvoittaa vesistön säännöstelystä hyötyä saava suorittamaan tietyin edellytyksin valtiolle enintään 1/100 hänen säännöstelystä vuosittain saamaansa puhdasta hyötyä vastaava vuotuinen maksu käytettäväksi vahingon kohteeksi joutuneilla alueilla yleistä etua edistäviin tarkoituksiin. Lailla voidaan myös säätää myös sille, jolle myönnetään oikeus poiketa vesistön puhtauden säilyttämistä koskettavista määräyksistä, velvollisuus suorittaa valtiolle vuotuinen, vesiensuojelutarkoituksiin käytettävä maksu, joka vastaa enintään 2/100 hänelle poikkeuksen johdosta tulevasta edun arvioidusta vuotuisesta määrästä.
Kyseistä valtuuslakia ei aikanaan käsitelty perustuslakivaliokunnassa. Sama koskee myös vesilakia, jonka suhdetta perustuslakiin ei ole missään vaiheessa kattavasti selvitetty. Tässä yhteydessä en ole pitänyt mandollisena arvioida yksityiskohtaisesti nykyisen vesilain sisältämien säännösten perustuslainmukaisuutta koko laajuudessaan. Korostan, että uuden vesilain osalta joudutaan kuitenkin arvioimaan sääntelyä kokonaisuudessaan, myös muilta kuin tässä tarkoitetun kysymysryhmän osalta.

3

2.Omaisuudensuojaa koskevan perustuslakisääntelyn nykytila

Omaisuudensuojasta säädetään nykyisin perustuslain 15 §:ssä, jonka 1 momentti sisältää omaisuudensuojaa koskevan yleislausekkeen: "Jokaisen omaisuus on turvattu." Pykälän 2 momentti sisältää pakkolunastusta koskevan ns. kvalifioidun lakivarauksen, joka on sanamuodoltaan identtinen jo vuoden 1919 hallitusmuodon 6 §:n 3 momentin pakkolunastuslausekkeen kanssa: "Omaisuuden pakkolunastuksesta yleiseen tarpeeseen täyttä korvausta vastaan säädetään lailla."
Omaisuudensuojapykälän soveltamisen lähtökohtana (ks. esim. PeVL 21/1996 vp) on se, että 2 momentti määrittää nimenomaan pakkolunastustilanteita ja asettaa niitä silmällä pitäen yleisen tarpeen ja täyden korvauksen vaatimukset. Sen sijaan muunlaisia omaisuudensuojaan puuttumisia, kuten omaisuuden käyttörajoituksia on arvioitava 1 momentin yleislausekkeen perusteella. Tällöin niiden valtiosääntöoikeudellista sallittavuutta määrittävät ns. perusoikeuksien yleiset rajoitusedellytykset (ks. PeVM 25/1994 vp, s. 4-5), jotka voidaan listata seuraavasti (ks. niistä tarkemmin Veli-Pekka Viljanen, Perusoikeuksien rajoitusedellytykset, 2001):

1.	Lailla säätämisen vaatimus: Rajoitusten tulee perustua eduskuntalakiin:
Täsmällisyys- ja tarkkarajaisuusvaatimus: Rajoitusten on oltava tarkka-rajaisia ja riittävän täsmällisesti määriteltyjä.
3.	Rajoitusperusteen hyväksyttävyysvaatimus: Rajoitusperusteiden tulee olla perusoikeusjärjestelmän kannalta hyväksyttäviä, painavan yhteiskunnallisen tarpeen vaatimia.
4.	Ydinalueen koskemattomuusvaatimus: Tavallisella lailla ei voida säätää perusoikeuden ytimeen kuuluvaa rajoitusta.
5.	Suhteellisuusvaatimus: Rajoitusten tulee olla välttämättömiä tavoitteen saavuttamiseksi sekä laajuudeltaan oikeassa suhteessa perusoikeuksien suojaamaan oikeushyvään ja rajoituksen taustalla olevaan yhteiskunnallisen intressin painoarvoon.
6.	Oikeusturvavaatirnus: Perusoikeutta rajoitettaessa on huolehdittava riittävistä oikeusturvajärjestelyistä.
Ihmisoikeusvelvoitteiden noudattamisen vaatimus: Rajoitukset eivät saa olla ristiriidassa Suomen kansainvälisten ihmisoikeusvelvoitteiden kanssa,

4
Pakkolunastus eroaa omaisuuteen kohdistuvista rajoitusluonteisista toimista muun muassa siinä suhteessa, että pakkolunastuksessa jokin varallisuusoikeudellinen etuus siirtyy tietyllä subjektilta toiselle, kun taas rajoitukset merkitsevät ainoastaan oikeudenhaltijan oikeuksien tai vapauksien kaventamista. Joskus omaisuuden rajoitus voi kuitenkin tosi-asiallisesta merkitykseltään rinnastua omistajan näkökulmasta katsoen pakkolunastukseen (ns. de facto pakkolunastus), jolloin sitä on arvioitava perustuslain 15 §:n 2 momentin kriteerien valossa. Tässä yhteydessä ei ole kuitenkaan tarvetta laajemmin tarkastella omaisuuden käyttörajoitusten ja pakkolunastuksen välistä rajanvetoa (tarkemmin asiasta ks. Pekka Länsineva, Perusoikeudet ja varallisuussuhteet; 2002, s. 199 ss.).
Omaisuudensuojan kannalta on otettava huomioon myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen 1. lisäpöytäkirjan 1 artiklan määräykset. Artiklan mukaan jokaisella luonnollisella tai oikeushenkilöllä on oikeus nauttia rauhassa omaisuudestaan. Keneltäkään ei saa riistää hänen omaisuuttaan paitsi julkisen edun nimissä ja laissa määrättyjen ehtojen sekä kansainvälisen oikeuden yleisten periaatteiden mukaisesti. Nämä määräykset eivät kuitenkaan saa millään tavoin heikentää valtioiden oikeutta saattaa voimaan lakeja, jotka ne katsovat välttämättömiksi omaisuuden käytön valvomiseksi yleisen edun nimissä tai taatakseen verojen tai muiden maksujen tai sakkojen maksamisen.
Euroopan ihmisoikeussopimuksen omaisuudelle antama suoja (siitä tarkemmin ks. esim. Matti Pellonpää, Euroopan ihmisoikeussopimus, 2005, s. 559 ss.) ei pääsäännön mukaan yllä perustuslain 15 §:n vaatimustasolle. Sillä saattaa kuitenkin olla myös Suomessa omaisuudensuojaa tehostavaa merkitystä joissakin erityistilanteissa. Tämä koskee juuri esimerkiksi mandollisuutta poiketa poikkeuslailla omaisuudensuojan ihmisoikeussopimuksissa turvatusta vähimmäistasosta. Näin ollen ihmisoikeussopimus toimii tältä osin poikkeuslain legitiimin käyttöalan rajoittajana. Esimerkiksi rakennus-lainsäädännön uudistamisen yhteydessä jouduttiin luomaan tämän vuoksi korvausjärjestelyjä tie- ja katualueiden luovutusvelvollisuutta silmällä pitäen, vaikka kansallisen perustuslain kannalta ornaisuudensuojaongelrna oli ratkaistu poikkeuslailla (ks. PeVL 38/1998 vp, s. 7).

3. Valtuuslain mukaisten valtuutusten suhde perustuslakiin

Vuoden 1961 valtuuslain I §:n valtuutukset näyttäisivät kattavan sekä perustuslain 15 §:n 1 momentin soveltamisalaan kuuluvia käyttörajoituksia (tai vast.) että 15 §:n 2 mo-

5
mentin mukaisia pakkolunastustilanteita. Selkeästi pakkolunastusasetelmasta on kysymys 1 §:n 1 momentin valtuutuksesta lunastaa erityistä tarvetta varten omaksi toiselle kuuluva maa- ja vesialue. Pidän mandollisena, että myös jotkin säännöksen kattamat rajoitukset ovat rinnastettavissa vaikutukseltaan pakkolunastukseen. Esimerkiksi maa-alueen tai rakennelman saattaminen veden alle voi olla vaikutukseltaan pakkolunastukseen rinnastettavissa.
Tällaisten pakkolunastustilanteiden osalta tarve valtuuslakiin nojautumiseen liittyy siihen, täyttävätkö vesilain asianomaiset lunastussäännökset tai lunastukseen rinnastettavat rajoitussäännökset perustuslain 15 §:n 2 momentin yleisen tarpeen ja täyden korvauksen vaatimukset.
Ongelmallisempana näistä voidaan pitää vesilain yhteydessä yleisen tar-peen vaatimusta. On selvää, että kyseinen vaatimus rajaa pakkolunastuksen käyttömahdollisuutta siten, ettei siihen ole sallittua ryhtyä yksityisten tarpeiden toteuttamiseksi, vaan lunastustarpeen tulee olla yleinen. Perusoikeuksien yleisistä rajoitusedellytyksistä tulee kuitenkin tältäkin osin lisävaatimukseksi se, että myös yleisen tarpeen tulee olla perusoikeusjärjestelmän kannalta hyväksyttävä. Yleisen tarpeen vaatimus ei kuitenkaan edellytä, että lunastus tapahtuisi julkisyhteisön hyväksi, vaan saavana osapuolena lunastuksessa voi olla myös yksityinen oikeussubjekti, jos lunastuksen muutoin voidaan katsoa palvelevan yleistä tarvetta.
Yleisen tarpeen tarkka määritteleminen ei ole mandollista. Lainsäädäntö-käytännössä sellaisina on pidetty esimerkiksi tarpeita, jotka liittyvät maansaantiin yhdyskunta- ja asuntorakentamisen tarpeisiin, energiantuotanto- ja siirtojärjestelmien yllä-pidon ja toimivuuden takaamiseen, retkeily- ja ulkoilukäytön edistämiseen sekä luonnon, kulttuurihistoriallisesti arvokkaiden rakennusten ja virtaavien vesistöjen suojeluun (yleisen tarpeen käsitteestä ks. tarkemmin Länsineva, Perusoikeudet ja varallisuussuhteet, 2002, s. 222 ss.).
Perustuslaissa omaksuttuna käsitteenä yleinen tarve on autonominen suhteessa esimerkiksi vesilain terminologiaan. Siten yleisen ja yksityisen tarpeen rajanveto perustuslain 15 §:n 2 momentin tarkoittamassa merkityksessä ei ole välttämättä yhtenevä vesilaissa omaksutun yleisen ja yksityisen edun erottelun kanssa. Pelkkä yksityinen taloudellinen intressi ei kuitenkaan riitä täyttämään yleisen tarpeen vaatimusta perustus-lain 15 §:n 2 momentin mielessä.
Suurelta osin valtuuslain tarkoittamissa asetelmissa on kyse kuitenkin perustuslain 15 §:n 1 momentin omaisuudensuojaa koskevan yleislausekkeen sovelta-

6
misalaan jäävistä omaisuuden käyttörajoituksista tai vastaavista toimista. Näistä ainakin osa on senkaltaisia, ettei valtuuslaille näyttäisi olevan enää tarvetta. Esimerkiksi valtuuslain 1 §:ssä tarkoitettu pinta- ja pohjaveden ottamon ympäristöalueen käytön rajoittaminen veden pilaantumisen estämiseksi on nähdäkseni toteuttavissa tavallisella lailla perustuslain omaisuudensuojasäännöksen estämättä. Kyseessä on ympäristöperusoikeuteen (PL 20 §) palautettavissa olevan intressin toteuttamiseksi säädettävästä normaalista omaisuuden käyttörajoituksesta, jonka toteuttamiseen ei tarvita erityistä valtuuslakia. Myös yksityiset intressit voivat ainakin joiltakin osin olla sellaisia painavan yhteiskunnallisen tarpeen vaatimia intressejä, jotka voivat täyttää rajoitusperusteen hyväksyttävyysvaatimukset. Suhteellisuusvaatimuksen kannalta merkitystä voi olla esimerkiksi asiaan liittyvissä korvaussäännöksillä (ks. esim. PeVL 21/1996 vp) ja omistajan käyttö-oikeuden rajoittamiselle asetettaville edellytyksille (ks. esirn. PeVL 8/1996 vp), kuten kohtuuttoman haitan aiheuttamiskiellolla.
Omaisuuden käyttärajoitusten osalta valtuuslain tarve liittyy siihen, täyttäisivätkö vesilain asianomaiset säännökset perusoikeuksien yleiset rajoitusedellytykset. Tältä osin en näkisi sinänsä mandottomaksi sovittaa vesilain säännöksiä perustuslaista johtuviin vaatimuksiin.
Valtuuslain 3 §:n valtuudet veronluonteisen maksun määräämiseksi ovat selvästi tarpeettomia. Perustuslain 81 §:n 1 momentin mukaan valtion verosta säädetään lailla, joka sisältää säännökset verovelvollisuuden ja veron suuruuden perusteista sekä verovelvollisen oikeusturvasta. Vesilakiin on mandollista ilman erityistä valtuussäännöstä kirjoittaa veronluontoista maksuja koskevia säännöksiä edellyttäen, että ne täyttävät edellä luetellut verolain vaatimukset (viimeaikaisesta käytännöstä ks. esim. PeVL 61/2002 vp, PeVL 66/2002 vp, PeVL 67/2002 vp, PeVL 3/2003 vp ja PeVL 41/2004 vp)..
Edellä olevaan viitaten valtuuslain tarve näyttäisi rajautuvan vastaisuudessa lähinnä tilanteisiin, joissa vesilaissa edelleen säädettäisiin pakkolunastuksesta tai siihen rinnastettavasta toimenpiteestä asetelmassa, jossa toimenpide ei perustu perustuslain 15 §:n 2 momentin edellyttämällä tavalla yleiseen tarpeeseen.

7

4. Valtuuslaki ja poikkeuslakien välttämisen periaate

Erityisen poikkeuslakina annetun valtuuslain säätäminen oli vesilakia säädettäessä nor-maali ja valtiosääntöoikeudellisesti hyväksyttävänä pidetty tapa ratkaista vesilain säännöksiin sisältyviä perustuslakiongelmia. Tuolloin lakien perustuslainmukaisuuden valvonnassa oli kysymys pitkälti vain oikean säätämisjärjestyksen valinnan varmistamisesta, eikä esimerkiksi perusoikeuksien aineelliseen turvaamiseen kiinnitetty huomiota.
Nyttemmin perustuslain noudattamisen valvonnassa omaksuttu linja on selvästi muuttunut perusoikeuksien aineellista turvaa vahvistavaan suuntaan. Perustus-lain 73 § mandollistaa sinänsä edelleen poikkeuslakien säätämisen, kuitenkin rajoittaen poikkeuslakien säätämismandollisuutta "rajattuihin poikkeuksiin". Perusoikeuksien osalta on lisäksi huomattava kansainvälisten ihmisoikeussopimusten vaikutus, joka näkyy poikkeuslain sallitun käyttöalan selvänä kaventumisena.
Huolimatta poikkeuslakimandollisuuden säilyttämisestä uutta perustuslakia säädettäessä omaksuttiin rajoittava suhtautuminen mandollisuuteen säätää poikkeus-lakeja. Voidaan puhua poikkeuslakien välttämisen periaatteesta (ks. tarkemmin Veli-Pekka Viljanen, Lakimies 1999, s. 961 ss.). Perustuslakivaliokunnan mukaan poikkeuslakimenettelyn käyttöön on suhtauduttava pidättyvästi. Uusien, puhtaasti kansallisten perustuslaista poikkeavien lakien säätämistä tulee välttää. Poikkeuslakimenettelyyn tulee turvautua van erityisen poikkeuksellisissa tapauksissa ja pakottavista syistä. Jos poikkeuslakeja tulevaisuudessa käytetään kansallisissa yhteyksissä, on valiokunnan mielestä ensisijaisesti pyrittävä säätämään poikkeukset perustuslaista voimassaoloajaltaan ajallisesti rajoitettuina, siis määräaikaisina (ks. PeVM 10/1998 vp, s. 22-23).
Perustuslakivaliokunta on ollut uuden perustuslain säätämisen jälkeen varsin johdonmukainen torjuvassa suhtautumisessaan poikkeuslakien säätämiseen. Ensisijaisena tapana poistaa ristiriita lakiehdotuksen ja perustuslain väliltä on ollut lakiehdotuksen sanamuodon muuttaminen. Torjuva suhtautuminen poikkeuslakimenettelyyn ei ole ollut kuitenkaan täysin ehdotonta: uuden perustuslain voimassaoloaikana on säädetty kolme sellaista poikkeuslakia, joilla ei ole ollut kytkentää Suomen kansainvälisiin velvoitteisiin (laki valmiuslain muuttamisesta, 969/2003, laki Rahoitustarkastuksen valvontamaksusta, 604/2003 ja laki nuorisorangaistuksen kokeilemisesta annetun lain 14 §:n muuttamisesta, 1471/2001). Hyväksyessään poikkeuslakimenettelyn käytön perustuslakivaliokunta on kuitenkin yleensä edellyttänyt poikkeuslailta määräaikaisuutta ja edellyttänyt, että lain voimassaoloaikana annetaan uusi, perustuslain kanssa yhdenmu-

8
kainen esitys (ks. esirn. PeVL 61/2002 vp, PeVL 66/2002 vp, PeVL 67/2002 vp ja PeVL 54/2005 vp).
Perustuslakia säädettäessä perustuslakivaliokunta edellytti, että hallitus selvityttää myös ennen uutta perustuslakeja säädettyjen poikkeuslakien tarpeellisuuden ja suhteen uusiin perustuslain säännöksiin. Valiokunnan mukaan hallituksen tuli näiltä-kin osin ryhtyä toimiin sääntelyn saattamiseksi uuden perustuslain vaatimuksia vastaavaksi (PeVM 10/1998 vp, s. 23). Perustuslain seurantatyöryhmälle tehdyssä selityksessä nyt tarkasteltava valtuuslaki onkin mainittu yhtenä perustuslain kanssa ristiriidassa olevana nykyisenä poikkeuslakina. Tosin seurantatyöryhmälle tehdyssä selvityksessä kyseisen lain osalta esitetyt näkökohdat eivät ota huomioon riittävästi lain valtuuslakiluonnetta (ks. Perustuslakiuudistukseen liittyviä selvityksiä, Oikeusministeriö, Työryhmämietintö 2002:8, s. 158-159).
On selvää, että vesilain tapaisen pysyvän lain perustuminen poikkeuslain muodossa annettuun valtuuslakiin ei vastaa optimaalisesti poikkeuslain välttämisen periaatteen vaatimuksia. Kyseinen periaate huomioon ottaen voidaan ainakin kokonaan uuden, pysyväisluonteista tarvetta varten olevan poikkeuslakina annettavan valtuuslain säätämistä samoin kuin koko uuden vesilain säätämistä poikkeuslakina pitää perustuslakivaliokunnan nykyiseen tulkintalinja= sopimattomana.
Uuden vesilain sisältämien valtiosääntöoikeudellisten ongelmien ratkaisemisessa jää siten tarkasteltavaksi kaksi vaihtoehtoa. Valtiosääntöoikeudellisesti ongelmattomimpana voidaan pitää linjaa, jossa vesilain säännökset pyritään kirjoittamaan niin, ettei laki loukkaa lainkaan perustuslain 15 §:ssä turvattua omaisuudensuojaa. Tältä osin suurimmat ongelmat liittyvät niihin toimenpiteisiin, jotka täyttävät perustuslain tarkoittaman pakkolunastuksen (ml. siihen rinnastettavat pakkolunastuksen omaiset toimenpiteet) tunnusmerkistön, mutta joiden ei voida katsoa olevan yleisen tarpeen vaatimia. Tässä suhteessa ongelmia saattaa vähentää se, että yleisen tarpeen käsitettä tulkittaneen nykyisin jossain määrin väljemmin kuin vielä 1960-luvun alussa vesilakia säädettäessä.
Toinen vaihtoehto on tukea uudenkin vesilain säätäminen perustuslain kanssa aineellisessa ristiriidassa olevilta osin voimassa olevaan vuoden 1961 valtuuslakiin. Tätä tarkoittavana ennakkotapauksena voidaan pitää perustuslakivaliokunnan vuonna 1998 rakennuslainsäädännön uudistamisen yhteydessä omaksumaa käsitystä, jonka mukaan yleisen tien ja katualueen ilmaisluovutusvelvollisuus kunnalle voitiin perustaa perustuslain 15 §:n 2 momentin estämättä vuonna 1958 perustuslainsäätämis-

9
järjestyksessä säädettyyn lakiin alueiden luovuttamisesta asemakaavan toteuttamista varten. Valiokunnan mukaan rakennuslakiehdotuksen asianomaiset säännökset erosivat valtuuslaista enintään sillä tavoin, että kysymys on valtiosääntöoikeudellisen ns. aukko-teorian valossa sellaisista kokonaisuuden kannalta epäolennaisista lisäyksistä ja muutoksista, joilla ei muuteta toisenlaiseksi valtuuslailla aikanaan perustuslakipoikkeuksena säädetyn kokonaisjärjestelyn luonnetta ja asiallista merkitystä. Perustuslakivaliokunta piti valtiosääntöoikeudellisesti keskeisenä sitä, että perusoikeusuudistuksessa perustus-lain pakkolunastuslauseke oli säilynyt identtisenä aikaisemman hallitusmuodon 6 §:n 3 momentin kanssa, josta vuoden 1958 lain oli katsottava tarkoittavan poikkeusta. Vuoden 1995 perusoikeusuudistus ei näin ollen ollut muuttanut tässä suhteessa oikeustilaa merkitsevästi (ks. PeVL 38/1998 vp, s. 6).
Vesilain osalta vuoden 1961 valtuuslain suhde perustuslain 15 §:ään on identtinen rakennuslainsäädäntöä koskevan tapauksen kanssa. Tämän perusteella ei näyttäisi olevan ehdotonta estettä tukeutua uuden vesilakiehdotuksen ja perustuslain 15 §:n välisen suhteen arvioinnissa vuoden 1961 valtuuslakiin, vaikkakaan tällaista mallia ei voidakaan pitää valtiosääntöoikeudellisesti täysin oikeaoppisena poikkeuslakien väittämisen periaate huomioon ottaen.
Enimmillään säilyttämistarve näyttäisi kuitenkin koskevan vuoden 1961 valtuuslain 1 §:ää (ja sitäkin vain osittain). Sen sijaan valtuuslain 2 ja 3 § ovat nähdäkseni ongelmitta kumottavissa.