Oikeusministeriö
PL 25
00130 HELSINKI

LAUSUNTO VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ

Kaupunginhallitus päätti antaa seuraavan lausunnon vesilakitoimikunnan mietinnöstä:

Yleistä	Kaupunginhallitus pitää hyvänä vesilakitoimikunnan ratkaisua, että vesilaki kirjoitetaan kokonaan uudestaan. Vuonna 1962 voimaan tullutta vesilakia on aikojen kuluessa muutettu moneen otteeseen, mistä johtuen vesilainsäädäntö on muuttunut hajanaiseksi ja vaikeaksi käyttää. Lisäksi ympäristölainsäädäntö on kehittynyt ja vesilaki on tarpeen uudistaa ja muuttaa siten, että se kytkeytyy ristiriidatta muuhun olemassa olevaan uuteen lainsäädäntöön. Vesilain muuttaminen vesitalouslaiksi, joka sisältää vesien ja vesivarojen käyttöön liittyvät vesitalousasiat, on perusteltua. Uusi vesilaki rakentuu lähtökohtaisesti voimassa olevan vesilain perusperiaatteille. Toimikunta ei ole kuitenkaan kovin selkeästi analysoinut vesilain perimmäisiä uudistustarpeita. Vesilakitoimikunta on esitykseensä sisältyvässä lakiehdotuksen yleisperusteluosassa arvioinut lainsäädännöllistä nykytilaa, mutta arviointi on varsin niukkaa eikä muutostarpeiden esittelyä voida pitää kovin kattavana. Esimerkiksi vesistöjen kunnostuksiin liittyviä asioita ei ole juurikaan käsitelty vedenpinnan nostoa koskevia hankkeita lukuun ottamatta.

Yleiset velvollisuudet, oikeudet ja rajoitukset

Kaupunginhallitus pitää tärkeänä, että ns. jokamiehenoikeudet säilytetään ennallaan. Vesilakitoimikunnan esityksessä on todettu, että nykyisten säännösten mukainen perinteisesti laaja oikeus vesistössä kulkemiseen säilytettäisiin pääpiirteissään. Esitetty tarkennus olisi muun muassa se, että kotirauhan loukkauksen sanktiointi ulotettaisiin pihaan välittömästi liittyville vesialueille. Toimikunnan esityksessä ei kuitenkaan ole pohdittu niitä kriteerejä, joiden avulla pihaan välittömästi liittyvä vesialue voitaisiin määritellä. Ilman pihaan välittömästi liittyvän alueen kriteerien määrittelyä uudistus saattaa pikemminkin lisätä kuin vähentää konflikteja eri vesienkäyttäjäryhmien välillä etenkin taajamissa ja niiden lähistöllä. 

Vesistössä kulkemisen osalta vesilakitoimikunta on perusteluissaan todennut, että kulkemisella tarkoitetaan siirtymistä paikasta toiseen, eivätkä esimerkiksi vesihiihtäminen tai jäällä ympyrää ajaminen näin kuuluisi sen piiriin. Vesistössä kulkemisen näin tehty määritelmä on epäonnistunut. Näin määritettynä esimerkiksi jäällä hiihtäminen tai kalastus jäisivät vesistössä kulkemisen ulkopuolelle, vaikka sitä ei olekaan esityksessä tarkoitettu. Kulkemisen määrittelyä tulisikin tarkistaa vastaamaan sitä, mitä on ollut tarkoitus säädellä.

Lakiehdotuksen 2 luvun 5 §, joka koskee oikeutta rakennelman pitämiseen, ei ota huomioon tiheästi asutun kaupungin erityisolosuhteita ja vaatisi näin ollen uutta harkintaa. Uusi laki määrittelisi erityiseen käyttöön otetuiksi alueiksi 1 luvun 3 §:n 1 momentin kohdassa 16 tontin ja rakennuspaikan, puutarhan, varastopaikan, uimarannan, satama-alueen tai muun vastaavaan erityiseen käyttöön otetun maa- tai vesialueen, eli käytännössä Helsingissäkin rannan omistaja tai haltija saisi sijoittaa laiturin, poijun tai paalun toisen omistamalle vesialueelle kaikkialla muualla paitsi uimaranta- tai satama-alueella. Useimmiten tämä vesialueen omistaja on Helsingin kaupunki, mutta kyseeseen saattaa tulla myös osakaskunta tai muu yksityinen omistaja. 

On ymmärrettävää, että tämäntapainen oikeus on perusteltu varsinkin maaseudulla, missä on tavallista, että vesialueen omistaa alueen maanomistajista koostuva osakaskunta ja venesatamatoimintaa ei ole organisoitu. Helsingissä on 76 venesatamaa, joista kaupunki omistaa 69 satamaa. Nämä sijaitsevat melko tasaisesti pitkin kaupungin rantoja, joten matka lähimpään venesatamaan ei ole miltään rantakiinteistöltä kohtuuton. Veneilyn harrastusmahdollisuus pystytään siis turvaamaan ilman vesialueen omistajan omistusoikeuden loukkaamista. Nyt voimassa olevasta vesilaista poiketen pykälään ei sisältyisi erillistä korvaussäännöstä, vaan siihen liittyvästä korvausvelvollisuudesta säädettäisiin yleisissä korvaussäännöksissä 13 luvussa, jolloin vesialueen omistajan tulisi korvauksia saadakseen pystyä toteennäyttämään jokin edunmenetys, joksi ei pääsääntöisesti riitä yleiskäyttöön perustuvan vesistössä kulkemisen estyminen tai vaikeutuminen.

Suurimmat haitat aiheutuvat oikeudesta asettaa veneen kiinnityspaalu tai -poiju toisen vesialueelle, sillä paaluun ja varsinkin järeään poijuun voi kiinnittää kuinka suuren huvialuksen tahansa. Laki siis soisi rannan omistukseen tai hallintaan perustuen ilmaiset pysyvät venepaikat toisten vesialueille kaupunkikuvallisista tai virkistyskäyttöön liittyvistä haitoista piittaamatta. Lakiehdotukseen tulisikin tehdä muutos, jossa tätä sijoitusoikeutta ei olisi kaupunkitaajamissa, joissa venesatamille on osoitettu omat alueet maankäytön suunnittelun yhteydessä. 

Lakiehdotuksen 2 luvun 6 §, joka koskee oikeutta haitan poistamiseen ja ruoppausmassan sijoittamiseen, ei myöskään ole kovin perusteltu Helsingin oloissa. Pykälän alku kuuluisi: "Jokaisella, joka kärsii lietteestä, matalikosta tai muusta niihin verrattavasta haitasta, on oikeus suorittaa haitan poistamiseksi tarpeellinen toimenpide vesistön tilan ja käyttömahdollisuuksien parantamiseksi jos toimenpide ei 3 luvun 2 §:n nojalla edellytä ympäristölupaviraston lupaa eikä työn suorittamisesta aiheudu vesialueen omistajalle huomattavaa haittaa." Oikeuden sisältö on sama kuin nykyisessä vesilaissa. Periaatteessa tämä pykälä antaa kenelle tahansa oikeuden ruopata itselleen uimapaikka tai veneväylä mille tahansa vesialueelle, jossa sitä ei ole erikseen kielletty. Helsingissä on muun muassa esimerkki siitä, miten asunto-osakeyhtiö ruoppautti kaupungin vesialueelle oman veneväylän ja haki sitten ruoppauskustannuksiin vedoten laiturinpito-oikeutta puistoksi kaavoitettuun rantaan. 

Vesilakitoimikunta on esittänyt, että kaikista ruoppauksista tulisi aina tehdä ilmoitus alueelliselle ympäristökeskukselle ja vesialueen omistajalle. Nykyisen vesilain mukaan ilmoitusvelvollisuus koskee muita kuin vähäisiä toimenpiteitä. Muutosesitys on perusteltu, koska vähäisen toimenpiteen rajaus on aiheuttanut soveltamisongelmia ja alueelliset käytännöt ovat saattaneet olla erilaisia. 

Lisäksi kaupunginhallitus toteaa, että uudessa vesilaissa tulisi säilyttää nykyisen lain 10 luvun 11 §:ssä ilmaistu sääntö, jonka mukaan maata ei saa viemärin kohdalla käyttää siten, että viemäri saattaa vahingoittua tai sen kunnossapito kohtuuttomasti vaikeutuu. Selvyyden vuoksi lainkohdassa tulisi myös nimenomaisesti todeta oikeuskäytännössä jo muutenkin vakiintuneen tulkinnan mukaisesti, että säännös koskee viemärin lisäksi myös toisen maalla olevaa johtoa, jolloin lainkohdassa puhuttaisiin siis ”viemäristä tai johdosta”. Kun lainkohdan poistamista ei ole toimikunnan mietinnössä perusteltu mitenkään, toimikunnankaan tarkoitus ei liene muuttaa nykytilaa tältä osin.

Luvanvarainen toiminta yleensä

Hankkeiden luvanvaraisuus on toimikunnan lakiehdotuksessa huomattavasti selvemmin esitetty kuin nykyisessä vesilaissa. Luvan hakemisen edellytykset ovat pysyneet jokseenkin ennallaan eli lupa haetaan samantyyppisille vesitaloushankkeille kuin tähänkin asti. Lakiluonnoksen 3 luvun 3 §:ssä on lueteltu aina luvanvaraiset vesitaloushankkeet. Luettelosta puuttuu vesialueen täyttö, joka nykyisessä vesilaissa on mainittu 2 luvun 1 §:ssä. Vesitaloushankkeen luvanvaraisuutta koskevaan luetteloon olisi selvyyden vuoksi lisättävä vesialueen muuttaminen pysyvästi maa-alueeksi, jos kyse ei ole merkitykseltään mitättömän pienestä täyttöalueesta. Merkittäviä vesialueen täyttöjä tehdään etenkin kaupungeissa melko runsaasti ja on perusteltua, että nämä hankkeet ovat vähäisiä vesialueen täyttöjä lukuun ottamatta aina luvanvaraisia. 

Hankkeiden yleistä luvanvaraisuutta ei ole tarpeen laajentaa nykyisestä. Lupaharkinta sisältää edelleen myös ns. intressivertailun, jossa arvioidaan hankkeesta aiheutuvat hyödyt ja haitat sekä yleiselle että yksityiselle edulle, kuten tähänkin asti. 

Lupamääräysten sisältöasiat ja tarkkailuvelvoitteet on lakiehdotuksessa esitetty kattavammin ja laajemmin kuin nykyisessä vesilaissa. Tämä mahdollistaa paremmin erilaisten hankkeiden yhtenevän käsittelyn ja päätösten samankaltaisen sisällön. 

Lakiehdotuksen 3 luvun 11 §:n mukaan ympäristölupavirasto voi määrätä lupapäätöksessä hakijan tekemään erillisen tarkkailusuunnitelman vaikutusten tarkkailusta ja 3 luvun 14 §:n mukaan erillisen kalatalousvelvoitteen toteuttamissuunnitelman kalataloudellisista vaikutuksista sekä kalatalousmaksun käyttösuunnitelman maksettavien kalatalousmaksujen käytöstä. Valtion alueellinen ympäristöviranomainen ja kalatalousviranomainen hyväksyvät suunnitelmat hallintolain mukaisesti ja päätös annetaan julkipanon jälkeen. 

Kaupunginhallitus katsoo, että kyseiset suunnitelmat voisi esittää jo lupahakemuksen yhteydessä ja ympäristölupavirasto hyväksyisi pääsääntöisesti suunnitelmat päätöksessään ottaen huomioon, mitä valvontaviranomaiset ja muut tahot suunnitelmista lausuvat. Lisäksi lupapäätökseen voi sisällyttää valvontaviranomaiselle annettavan mahdollisuuden muuttaa tarkkailusuunnitelmia tarvittaessa myöhemmin viranomaispäätöksellä. Tällöin ei synny hankkeeseen liittyvien asioiden moninkertaista kuulemismenettelyä ja asianosaiset sekä muut tahot voivat esittää tarkkailuja koskevat mielipiteensä samalla kertaa lupahakemukseen liittyvien muiden seikkojen kanssa. Tämä ei heikentäisi minkään tahon oikeutta esittää asiaa koskevia vaatimuksia ja mielipiteitä. Mikäli hanketta koskevasta päätöksestä valitetaan, voidaan samalla valittaa kaikista hanketta koskevista asioista samalla kertaa.

Erityissäännökset

Vedenotto

Kaupunginhallitus pitää erityisen tarpeellisena lakiehdotuksen 4 luvun 8 §:ssä esitettyä tarkennusta vesijohdon ja laitteistojen sijoittamisesta toisen maalle. Kunnan ympäristönsuojeluviranomainen ei käytä päätösvaltaa vesihuoltolaitoksen toiminta -alueella eikä asemakaava-alueella ranta-asemakaavaa lukuun ottamatta, vaan johtojen ja laitteiden sijainnista päättää maankäyttö- ja rakennuslakia valvova viranomainen. Kunnan eri viranomaisten päätösvallan käytön suhteen tarkennus on tarpeellinen. Luvanvaraisen vedenoton johtojen ja laitteiden sijainnista päättää kuitenkin ympäristölupavirasto luvan yhteydessä. 

Vedenottotarpeiden yhteensovittaminen 4 luvun 5 §:ssä esitetyssä etuoikeusjärjestyksessä on perusteltu tavoite, mutta lakiehdotuksen perusteluissa on mainittu, että etusijajärjestys olisi yleinen. Vedenottohankkeissa lähes poikkeuksetta syntyy hakemuksen johdosta voimakasta vastustusta. Vaarana on, että tulevat vedenottotarpeet pyritään paremmalla etuoikeussijalla perusteettomasti ylimitoittamaan, tarkoituksena estää muun vedenottohankkeen luvan saanti. Tästä syystä vedenotto-oikeuden pitäisi perustua voimassa oleviin lupiin tai ainakin tarve tulisi olla perusteltu ja todennäköinen.

Oikeudesta vedenottamon suoja-alueen perustamiseksi on säädetty 4 luvun 11 §:ssä. Suoja-alueen perustamista koskevan hakemuksen voisi tehdä muukin kuin luvanhaltija, esim. viranomainen tai maanomistaja. Kuitenkin suoja-alueen perustamisesta aiheutuvat kustannukset ehdotetaan langetettaviksi vedenottajan maksettavaksi. Tällaiset kustannukset tulisivat perittäväksi kuluttajilta vesimaksuissa. Säännös on niin vesilaitosten kuin kuluttajien kannalta kohtuuton ja johtaisi väistämättä siihen, että suoja-alueiden määräämisen yhteydessä pyrkimys olisi sekä teetättää vedenottajan kustannuksella sellaisia suojaustoimenpiteitä, jotka olisivat jonkin toisen toiminnanharjoittajan velvollisuuksia, esim. teiden pohjavesisuojauksia, että alueen kiinteistöjen omistajien taholta siirtää kiinteistön haltijalle kuuluvia vesiensuojelukustannuksia vedenottajalle. Säännös olisi vastoin ” pilaaja maksaa”- periaatetta ja se osittain vesittäisi ympäristönsuojelulain 1 luvun 8 §:n pohjaveden pilaamiskiellon tarkoituksen. Jos suoja-aluetta koskevan hakemuksen voi tehdä muukin kuin vedenottaja, tulee hakijan tällöin myös vastata hakemuksesta aiheutuvista kustannuksista.

Ojitus 

Ojitusta koskevat säännökset ovat lakiehdotuksessa pääsääntöisesti samat kuin nykyisessä vesilaissa. Kunnan ympäristönsuojeluviranomaisen tehtäviä ovat edelleen erimielisyyksien käsittely, jos kyseessä on ojan tekeminen toisen maalle tai toisen yksityistien poikki, ojan suunnan muuttaminen ja veden johtaminen toisen ojaan. Jos kyseiset toimet aiheuttavat vahinkoa toisen maalle tai ympäristön tai vesistön pilaantumista, asian käsittelee kuitenkin ympäristölupavirasto. Vesihuoltolaitoksen toiminta-alueella sekä asemakaava-alueella lukuun ottamatta ranta-asemakaavaa, sovelletaan kuitenkin mitä maankäyttö- ja rakennuslaissa säädetään luonnollisen vedenkulun muuttamisesta ja yhdyskuntateknisten laitteiden sijoittamisesta tietyin poikkeuksin. Ojitukseen liittyen kunnan ympäristönsuojeluviranomainen voi myös antaa kiellon tai määräyksen silloin, kun ojan kunnossapito laiminlyödään sekä antaa oikeuden johtaa vettä toisen ojaan silloin, kun asiasta ei sovita eikä siihen tarvita ympäristölupaviraston lupaa eikä sovelleta ojitustoimitusta.

Ojitusluvussa voisi vieläkin tarkemmin selventää maankäyttö- ja rakennuslain ja sen nojalla annettujen asetusten suhdetta vesilakiin. Kaupunkiympäristössä sijaitsevien tonttien ja kiinteistöjen välisten vanhojen rajaojien käyttöön ja muuttamiseen sovellettavasta lainsäädännöstä ja valvontaviranomaisesta on ollut epäselvyyttä. Vesilaissa tulisi tarkentaa entistä selvemmin mm. kunnan ympäristönsuojeluviranomaisen ja rakennusvalvontaviranomaisen toimivaltajakoa eri alueilla ja erityyppisissä ojitusasioissa. 

Menettelysäännökset

Lakiehdotuksen menettelysäännöksiin on koottu asiat, jotka koskevat hakemusmenettelyä, vesioikeudellista yhteisöä, korvauksia, valvontaa ja hallintopakkoa, muutoksenhakua ja päätösten täytäntöönpanoa, rangaistuksia, kiinteistöoikeudellisia asioita, joitakin erinäisiä säännöksiä ja tämän lain voimaantulo- ja siirtymäsäännöksiä. Nykyisessä vesilaissa kyseiset säännökset ovat hajallaan lain eri luvuissa. Lain selkeyden kannalta uusi asioiden käsittelytapa on parempi. 

Korvaukset

Korvattavaa edunmenetystä koskevan 13 luvun 6 §:n lopussa on todettu, että ”Käyttöoikeudesta suoritettavaa korvausta määrättäessä on otettava huomioon myös pohjaveden ottomahdollisuuteen perustuva maan lisäarvo”. Säännös on epäselvä ja tulee sellaisenaan aiheuttamaan kiistaa korvauksen määrästä. Pääsääntöisesti korvausten tulisi perustua alueella samantyyppisten kiinteistöjen kaupoissa sovellettuihin keskihintoihin. Sellaisia kiinteistön ominaisuuksia, jotka perustuvat luvanvaraisiin oikeuksiin, ei pitäisi arvottaa ollenkaan, koska korvauksia määrättäessä on epäselvää onko ottomahdollisuuden lisäksi otto-oikeutta ylipäänsä olemassa. Jos oikeus lain perusteella olisi olemassa, tulisi maan lisäarvo määritellä jo laissa tietyn suuruiseksi prosenttiosuudeksi, esim. 20%.

Lain 13 luvun 12 § 3 momentissa ehdotettu kompensaatiovelvoite tulisi korjata siten, että mainitun momentin viimeinen lause kuuluisi: ”Korvausvelvollinen vastaa vesijohdon tekemisestä ja kunnossapidosta kiinteistön rajalle tai enintään 20 metrin päähän rakennuksen seinästä.” Tässä tarkoitus on selventää vastuurajaa, koska aiemminkin kiinteistönomistaja on saanut veden kaivosta tai muusta ottamosta ja joutunut huolehtimaan kiinteistön omista johdoista. Lisäksi haja-asutusalueella johdot haarautuvat usein eri rakennusryhmiin piha-alueilla, jolloin on vaarana, että syntyy kiistaa pihapiirissä tai puutarhassa olevien muiden rakenteiden tai kasvien korvaamisesta. 

Pekka Sauri			Kristiina Matikainen
apulaiskaupunginjohtaja		kaupunginsihteeri