UUDENMAAN TYÖVOIMA- JA ELINKEINOKESKUS

PL  15
00241  HELSINKI	LAUSUNTO

Pvm 29.10.2004
Dnro 353/041/2004	

Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO

Viite	Lausuntopyyntönne 30.7.2004

Asia	VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINTÖ

Uudenmaan TE-keskus on tutustunut asiakohdassa mainittuun mietintöön sekä osallistunut oikeusministeriön järjestämään lakiesityksen esittelytilaisuuteen 21.9.2004 ja lausuu toimikunnan mietinnöstä seuraavaa.

Toimikunnan tavoitteena oli tarkistaa ja ajanmukaistaa vesilaki. Ehdotetut muutokset ovat kuitenkin niin merkittäviä, että toimikunta päätti esittää kokonaan uuden vesilain säätämistä, mitä TE-keskus pitää erinomaisena ratkaisuna, onhan nykyinen vesilaki useilta osin pahasti ajastaan jälkeenjäänyt. Lain uusimisessa toimikunta on onnistunut useilta osin varsin hyvin, ansiokasta on varsinkin pyrkimys selkiyttää lain eri osittaisuudistusten myötä hyvin monimutkaiseksi käynyttä rakennetta. 

Uudenmaan TE-keskus pitää kuitenkin lakiesitystä vielä useilta osin puutteellisena, mistä syystä se pyytää toimikuntaa kiinnittämään huomiota erityisesti seuraaviin seikkoihin.   

1. Lain yleiset tavoitteet ja vesipolitiikan puitedirektiivi

Ehdotetun uusitun vesilain yleiset tavoitteet (1 §) ovat useilta osin moderneja. Eri intressejä yhteen sovittava lakiesitys tuo esille vesivarojen kestävän käytön ja luonnon monimuotoisuuden. Myös vesivarojen ja vesiympäristön tilan parantaminen olisivat tavoitteena, millä viitataan lain nojalla tapahtuviin kunnostamis- ja ennallistamishankkeisiin. Yleisemmin vesiympäristön tilan parantaminen ei sen sijaan kuuluisi toimikunnan mukaan vesilain tehtäviin haittojen ehkäisemistä laajemmin. Niinpä esimerkiksi vesistöjemme kunnostuksiin liittyviä asioita ei ole mietinnössä juurikaan käsitelty veden pinnan nostoa koskevia hankkeita lukuun ottamatta.

Vesilakitoimikunnan toimeksiantoon kuului myös vesipolitiikan puitedirektiivin huomioon ottaminen. Direktiivin päätavoite on suojella, parantaa ja ennallistaa vesiä niin, että koko unionin alueella saavutetaan hyvä ekologinen ja kemiallinen tila vuoteen 2015 mennessä. Jäsenvaltioilta edellytetään siten aktiivisia toimia direktiivin ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Direktiivin kansallinen lainsäädäntö on parhaillaan eduskuntakäsittelyssä. Puitedirektiivin aiheuttamat muutostarpeet vesilakiin ovat jääneet kuitenkin varsin vähälle huomiolle toimikunnan lakiesityksessä, koska toimikunta katsoo, että direktiivin vaatimukset toteutuvat  pitkälti jo nykyisen vesilain mukaan.  

TE-keskus toteaa, että Suomen ympäristökeskuksen tekemän kyselyn mukaan erilaisissa kunnostustarpeissa olevia järviä oli vuonna 1999 maassamme 1474 kpl ja jokia 501 kpl (Turunen ja Äystö 2000). Pelkästään kalataloudellisen kunnostuksen tarpeessa on maassamme MMM:n kalataloudellisten kunnostusten kehittämistyöryhmän (Työryhmämuistio MMM 2004:9) kartoituksen mukaan yhteensä 160 isoa koskialuetta (Lappia lukuun ottamatta),  460 puroa, 142 isoa patoa ja 500 järveä. Luvut ovat minimejä sillä purojen kunnostustarpeiden kartoitus on maassamme vasta alkuvaiheessa ja pienten kalateiden rakentamistarpeesta on tiedossa vasta pieni osa.

TE-keskus katsoo, että myös kunnostushankkeiden edistämisen ja luonnon monimuotoisuuden turvaamisen tulee kuulua vesilain yleistavoitteisiin, sillä vesistöjen kunnostus- ja ennallistamishankkeiden sekä luonnonmukaisen vesirakentamisen merkitys kasvavat jatkuvasti maassamme. Uudenmaan TE-keskuksen toimialueella vesistöjen kunnostushankkeet ovat olleet 2000-luvulla yhä korostuneemmin esillä. Vesipolitiikan puitedirektiivin mukaiseen vesistöjen tavoitetilaan pääseminen nostaa jatkossa vesistöjemme kunnostukset yhä keskeisempään asemaan maassamme.

2. Yleiskäyttöoikeudet

Uudenmaan TE-keskus pitää tärkeänä, että ns. jokamiehenoikeudet säilyvät ennallaan, sillä niillä on merkittävä rooli suomalaisten luontosuhteen ja luontoon tukeutuvan harrastuksen (ml. kalastus) säilymisessä.  Tällä asialla on erityisen suuri merkitys kaupungistuneella ja väkirikkaalla Uudellamaalla. 

Yleiskäyttöoikeudet säilyvätkin lakiesityksessä ennallaan. Vesillä liikkumisen häiriöttömyyttä halutaan kuitenkin korostaa ottamalla esityksen 2 luvun 3 §:ään viittaus kotirauhan rikkomiseen ja laajentamalla kotirauhan loukkauksen sanktiointi myös pihaan välittömästi liittyville vesialueille. Pihaan välittömästi liittyvien alueiden kriteerejä ei toimikunta kuitenkaan ole pohtinut, mikä varmasti aiheuttaa vaikeuksia lain käytännön tulkinnassa. Tästä on myös Uudenmaan TE-keskuksessa  kokemuksia, kun pihapiiriä on jouduttu määrittämään Uudenmaan rannikon kalastuskieltopäätöksissä Korkeimpaan hallinto-oikeuteen asti. 

Toimikunnan määrityksessä vesistössä kulkemisella tarkoitetaan siirtymistä paikasta toiseen. Näin määriteltynä moni kalastusmuoto jäisi vesistössä kulkemisen ulkopuolelle, mitä TE-keskus pitää epäonnistuneena ratkaisuna. Tilapäinen ankkurointi olisi kuitenkin sallittua edellyttäen, ettei rannan ja vesialueen omistajaa häiritä. 

Lakiesityksen 2 luvun 3 §:ssä viitattaisiin myös vesiliikennelain, maastoliikennelain ja luonnonsuojelulain vesillä liikkumista rajoittaviin säädöksiin.  Esityksessä todetaan mm. pilkkikisojen pitämisen edellyttävän vesiliikennelain mukaista lupaa.   

Uudenmaan TE-keskus toteaa edellä olevasta, että mainittujen säädösten lisäksi myös kalastuslaissa on useita häirintää estäviä säädöksiä. Kalastuslain 39 §:n mukaan kalastusta harjoitettaessa on vältettävä kaikkea sellaista, joka voi aiheuttaa rannan omistajalle tai haltijalle tarpeettomasti haittaa tai häiriötä. Kalastuslain 11 §.n nojalla voidaan lisäksi rajoittaa kalastuslain 8 §:n mukaisia yleiskalastusoikeuksia mm. liiallisen häirinnän estämiseksi. Lisäksi onginta-, pilkintä- ja viehekalastuskilpailuja varten sekä muita vastaavia järjestettyjä tilaisuuksia varten on saatava kalastusoikeuden haltijan lupa (KL 8 §).

Häiriötä aiheuttavaa vesilläliikkumista rajoitetaan siis jo nyt hyvin monilla säädöksillä, mikä vaikuttaa ainakin yleiskäyttöoikeuksien käyttäjien kannalta hyvin sekavalta lainsäädännöltä.   

3. Purojen ja norojen asema

Vesilain järjestelmässä purot kuuluvat vesistöön ja pienvesillä tarkoitetaan puroa pienempää vesimuodostumaa (norot, ojat ym.). Lakiesityksen 1 luvun 3 §:ään on koottu tärkeimmät määritelmät. Vesistöjen ja pienvesien välisen rajan määrittely on esityksessä nykyisestä tarkentunut ja esim. joen määritelmä kattaisi aiempaa pienempiä uomia ja laajentaisi siten vesitaloushankkeen luvanvaraisuuden soveltamisalaa. Tätä toimikunta perustelee pienvesien suojelemisella nykyistä paremmin. Lisäksi puron ja noron määrityksessä uoma olisi valuma-alueen koosta riippumatta aina puro, kun siinä kulkee merkittävässä määrin kalaa, rapuja ja nahkiaisia. 

Uudellamaalla on 21 vesistöä, joista 11 kuuluu puroluokkaan, kun käytetään nykyisen vesilain virtaamarajaa (2 m3/s). Lakiesityksen valuma-aluerajamäärityksen jälkeen puroihin kuuluisi Uudenmaan vesistöistä edelleen 7 kpl.   Uudenmaan TE-keskus pitääkin uusia vesistöjen ja pienvesien määritelmiä selvänä parannuksena nykyiseen onhan alueella paljon pieniä vesistöjä, joilla koostaan huolimatta on myös kalataloudellista merkitystä.  

Luonnontilaiset purot ovat harvinaisuuksia maassamme. Myös Uudenmaan vesistöjä on perattu ahkerasti erityisesti maatalouden peruskuivatustarpeisiin. Uudenmaan ympäristökeskuksen vuosina 1990-93 tekemässä kalataloudellisesti ja luonnonsuojelullisesti arvokkaiden pienvesien inventoinnissa vain kymmenesosa inventoiduista puroista oli enää luonnontilaisia. Puroilla on kuitenkin tärkeä kala- ja raputaloudellinen merkitys maassamme ja esim. Uudenmaan puroissa on runsaasti geneettisesti erilaistuneita taimenkantoja, joista monet ovat uhanalaisia.  

YM:n vesistöjen erityissuojelutyöryhmän mietinnössä (Työryhmän mietintö nro 63) vuodelta 1992 rajattiin tarkastelusta pääsääntöisesti maamme pienvedet pois. Työryhmä katsoi, että pienvesien suojelutarvetta oli tarpeen tarkastella erikseen vasta  tuolloin meneillään olleen pienvesi-inventoinnin valmistuttua. Inventoinnin tietojen pohjalta tuli työryhmän mukaan valmistella pienvesien suojeluohjelma, jollaista ei kuitenkaan ole laadittu. Tämän jälkeen Suomen biologista monimuotoisuutta koskevassa kansallisessa toimintaohjelmassa 1997-2005 (YM 137/1997) on esitetty, että vesilakia selkiytetään siten, että se mahdollistaa vesiluonnon monimuotoisuuden, erityisesti pienvesien suojelun nykyistä paremman huomioon ottamisen. 

Nykyinen lainsäädäntömme ei siten edelleenkään anna riittävää suojaa puroille ja niitä pienemmille noroille. 

Lakiesityksen 2 luvun 9 §:ssä esitetään vesilain mukaiseksi uudeksi suojeltavaksi luontotyypiksi norot, jotka kuuluisivat vesilain tarkoittamiin pienvesiin. TE-keskus pitää tätä hyvänä ratkaisuna, sillä luonnontilaisen noron luonnontilaa ei saisi mietinnön mukaan vaarantaa estämällä esimerkiksi tammukan nousu sen lisääntymisalueille. 

Sen sijaan puron osalta vastaavasta tilanteesta voisi seurata vain luvantarpeen kynnyksen ylittyminen. Vesilakitoimikunta ei siten ole edelleenkään antanut puroille niille kauan odotettua suojelustatusta. Toimikunta tosin katsoo, että mahdollisuus sisällyttää myös luonnontilaiset purot vesilain nojalla suojeltuihin luontotyyppeihin tulee selvittää ennen vesilain uudistamista koskevan hallituksen esityksen antamista.

TE-keskus katsoo viitaten edellä esitettyyn ja mietintöön liittyvään Suomen  luonnonsuojeluliiton eriävään mielipiteeseen, että  myös luonnontilaisia puroja on pidettävä vesilakiehdotuksen 2 luvun 9 §:n mukaisina erityisinä vesiluontotyyppeinä, mistä syystä ko. pykälän 1 momenttiin on lisättävä puro tai sen osa. Lisäksi luonnontilaisella on tarkoitettava myös luonnontilaisen kaltaisia vesiluontotyyppejä. 

4. Ojitushankkeet
 
Mietinnön lakiesityksen 5 luvun 6 §:n mukaan ojitushankkeesta vastaavan on kirjallisesti ilmoitettava muusta kuin vähäisestä ojituksesta alueelliselle ympäristökeskukselle, jonka tulee harkita hankkeen luvanvaraisuus. Tätä ilmoitusvelvollisuutta kritisoi vesilakitoimikunnan mietinnön esittelytilaisuudessa voimakkaasti MTK:n Markku Tornberg. 

TE-keskus pitää ilmoitusvelvollisuutta hyvin tärkeänä. TE-keskus katsoo lisäksi, että alueellisen ympäristökeskuksen tulee ennen luvanvaraisuusharkintaa pyytää vireillä olevista hankkeista (ml. kunnossopitoperkaukset) lausunto TE-keskusten kalatalousyksiköltä, joka arvioi ko. hankkeiden kalataloudelliset  vaikutukset. Tällainen hyväksi koettu lakiin perustumaton käytäntö vallitsi Uudenmaan ympäristö- ja kalataloushallinnon kesken 1990-luvulla, mutta  siitä luovuttiin, kun ilmoituksia ko. hankkeista Uudenmaan ympäristökeskukseen ei enää tehdä.   

Myös MMM:ssä on kiinnitetty samaan asiaan huomiota. MMM:n kalataloudellisten kunnostusten kehittämistyöryhmä (Työryhmämuistio 2004:9) esittää viranomaisyhteistyön parantamista perkaushankkeissa maatalous-, kalatalous- ja ympäristöviranomaisten  kesken sitten, että TE-keskusten kalatalousyksiköille toimitetaan  vuosittain lausunnolle  tulossa olevat ojitus- ja perkaushankkeet. 

Ojituksen toteuttamisessa on lakiesityksen 5 luvun 7 §:ssä  jonkin verran otettu huomioon myös ns. luonnonmukainen vesirakentaminen, mitä TE-keskus pitää hyvänä. Pykälässä tulee kuitenkin mainita kosteikkojen rakentamisen lisäksi muita Suomen ympäristökeskuksen julkaisussa (631/2003) esitettyjä tapoja ojitusten suorittamiseksi luonnonmukaisin menetelmin. Myös MMM:n kalataloudellisten kunnostusten kehittämistyöryhmä (Työryhmämuistio MMM 2004:9) on kiinnittänyt asiaan huomiota ja esittää ojitus- ja perkaushankkeissa noudatettavaksi luonnonmukaisen vesirakentamisen periaatteita siten, että kalaston ja rapujen elinympäristöjen huomioon ottaminen on julkisen rahoituksen ehtona. 

Luvun 8 §:n mukaan hyödynsaajan on pidettävä oja kunnossa, luonnontilaiseksi palautuneen ojan kunnossapitoon on kuitenkin sovellettava puron perkaamista koskevia säännöksiä. TE-keskus pitää ko. kunnossapitovelvollisuutta kuitenkin edelleenkin ristiriitaisena silloin, kun ko. uomaa pyritään kunnostamaan  esim. kalatalouden tarpeisiin. Uudellamaalla, jossa vesistöjen kalataloudelliset kunnostukset ovat jatkuvasti laajenemassa, on syntynyt yhä enenevässä määrin tilanteita, että kunnostuksia on tehty uomiin, joissa ojitusyhtiöllä on velvoite säännölliseen kunnossapitoperkaukseen.

Viitaten MMM:n kalataloudellisten kunnostusten kehittämistyöryhmän (Työryhmämuistio MMM 2004:9) vesilakitoimikunnalle 19.11.2003 lähettämään kirjeeseen TE-keskus  katsoo, että vanhojen ojitus- ja järjestelyhankkeiden lupiin tulisi voida puuttua nykyistä helpommin luvanhaltijan vastustuksestakin huolimatta, sillä ajan kuluessa vanha kunnossapitoperkausvelvoite ei enää ole lainkaan tarkoituksenmukainen uudessa vesistön käyttötilanteessa tai  se on muuttunut jo uusien käyttötavoitteiden vastaiseksi.

5. Vesivoiman hyväksikäyttö

Toimikunta ottaa hyvin positiivisesti kantaa vesivoiman rakentamiseen. Toimikunta toteaa, että vanhojen voimalaitoskoneistojen uusimisen yhteydessä on voitu parantaa turbiinien hyötysuhdetta ja että pienehköille voimalaitoksille on jatkossakin mahdollisuuksia erityisesti yhdistettynä tuulivoimalahankkeisiin. Patoihin ja voimalaitosrakenteisiin on toimikunnan mukaan asennettavissa voimalaitoskoneistoja, jotka eivät aiheuta haitallisia vaikutuksia ympäristölle. Toimikunta viittaa vielä vesivoimaan suositeltavana uusiutuvana energialähteenä. Mietinnön esittelytilaisuudessa toivottiin lisäksi, että lupaa voimalaitoksen rakentamiseen ei tarvittaisi lainkaan ns. vihreää sähköä myyvien voimaloiden osalta.  

Lakiesityksen 8 luvun 2 §:ssä lasketaan uutena vesivoimahyötynä myös säätöhyöty ja muut yksilöitävissä olevat hyödyt mukaan. Toimikunta toteaa hyvien säätömahdollisuuksien  ja uusiutuvan energian sertifikaattien lisäävän eräissä hankkeissa merkittävästi vesivoimalaitoksesta saatavaa hyötyä. Toimikunta haluaa esityksen 8 luvun 4 §:ssä poiketa jopa perustuslain omaisuudensuojasta laajentamalla vesivoimalaitoksen rakentamisoikeutta toisen alueelle. Intressivertailussa ei kuitenkaan edelleenkään pyritä hyötyjen ja menetysten osalta ns. nettohyödyn selvittämiseen.

TE-keskus toteaa, että intressivertailussa on entistä enemmän otettava myös luontoarvot huomioon. Ympäristö- ja luonnonarvojen yhteiskunnallinen ja oikeudellinen merkitys on niin kansallisesti kuin kansainvälisestikin kasvanut viime vuosikymmeninä ja erityisesti viimeisen kymmenen vuoden aikana voimakkaasti. Ympäristö- ja luonnonsuojeluarvojen merkityksen lisääntymisestä on selvänä osoituksena 1990-luvun puolen välin jälkeen tapahtunut lainsäädäntötyö, mihin on vaikuttanut myös Suomen liittyminen Euroopan unioniin ja lainsäädäntömme harmonisointi EY-oikeuden kanssa. Lupaharkinnan intressipunninnassa keskeiseen asemaan ovat nousseet luontoon, kalatalouteen ja kulttuurihistoriaan liittyvät arvostukset. Luparatkaisuja on viime aikoina perusteltu myös biologiseen monimuotoisuuteen liittyvillä näkökohdilla. Koska kysymyksessä on rahassa vaikeasti tai mahdottomasti mitattavista arvoista, häviävät em. tekijät edelleenkin helposti intressivertailuissa mm. vesivoimahankkeille. 

Toimikunnan voimakkaasti vesivoimaa edistävä asenne ja ennakkoluuloton suhtautuminen vesivoimaan ja sen ympäristöystävällisyyteen on silmiinpistävää. Myös tätä taustaa vasten on outoa, etteivät vesistöjen kunnostukset kuulu lakiesityksen yleistavoitteisiin. 

Vesivoimalaitosten rakentamisilla on maassamme tähän asti jo tuhottu lukuisia arvokkaita vaelluskalakantoja ja työryhmän suosittelemien uusien pienten voimaloiden rakentaminen on uhka viimeisille jäljellä oleville uhanalaisille vaelluskalakannoillemme mm. Uudellamaalla. Mikäli em. ympäristösertifikaatit eivät ota riittävästi huomioon näitä arvoja, jäävät pienten vaelluskalajokien kalatalousarvot ja syntyvien kalatalousvahinkojen kompensoinnit helposti vesivoiman hyötylaskelmien ja intressien jalkoihin lupavirastoissa. 
  
Voimalahankkeiden luvanvaraisuudesta toimikunta katsoo, että vähäinenkin uuden vesivoiman käyttöönotto synnyttäisi luvan tarpeen. Uuden vesivoiman käyttöönottaminen tapahtuisi lisäksi työryhmän mukaan myös olemassa olevaa laitosta muutettaessa, mitä TE-keskus pitää erittäin tärkeänä, onhan sen toimialueella runsaasti vanhoja vesivoimalaitoksia, joiden käyttöön ottamista kohtaan on viime vuosina osoitettu jatkuvasti kasvavaa kiinnostusta.  

Toimikunnan mukaan lupaa ei kuitenkaan tarvittaisi ns. haitattomilta muutoksilta, jotka eivät vaikuta yleisiin tai yksityisiin etuihin. Esimerkkinä toimikunta pitää vesivoimalaitoksen tulva- tai pohjapatoihin asennettavia lisäkoneistoja, jotka lisäävät hyötysuhdetta. Tähän esitykseen TE-keskus suhtautuu varsin epäillen, koska voimalan omistajan/haltijan käsitykset ko. laitteiden aiheuttamista kalatalousvaikutuksista poikkeavat varmasti esim. kalatalousviranomaisen käsityksistä.

Lupaa ei tarvittaisi lainkaan vesivoimalaitoksen rakentamiseen vesistöä pienempiin uomiin, kuten esim. noroihin. TE-keskus ihmettelee, onko toimikunnan tarkoituksena todellakin  mahdollistaa voimalaitosten vapaa rakentaminen jopa noroihin ja ojiin?. Toisaalta  lakiesityksen 1 luvun 3 §:n määritelmän mukaan lupa kuitenkin tarvitaan, jos uomassa kulkee merkittävässä määrin kalaa, rapuja tai nahkiaisia, sillä valuma-alueen koosta riippumatta uoma on silloin puro.  Lisäksi luonnontilaisen noron luonnontilaa ei ehdotuksen 2 luvun 9 §:n mukaan saa vaarantaa.    

6. Kalatalousvelvoitteet ja kalatalousmaksut 

Ehdotuksen  3 luvun 13 §:ään on koottu säännökset kalatalousvelvoitteesta ja kalatalousmaksusta, mitä TE-keskus pitää hyvänä ratkaisuna. Kalatalousvelvoitteen toimenpiteenä on TE-keskuksen mielestä syytä lisäksi erityisesti mainita istutusten ja kalateiden lisäksi kalojen lisääntymisalueiden kunnostukset, joiden merkitys kalavesien hoitotyössä on jatkuvasti kasvamassa pyrkiihän mm. kalataloushallinto kalavesien hoitotyössä erityisesti suosimaan kalojen  luontaisen lisääntymisen parantamista.

TE-keskus toteaa, että TE-keskuset eivät kalastuslain mukaan  hyväksy kalastusalueiden käyttö- ja hoitosuunnitelmia, kuten nyt ehdotuksen 3 luvun 13 §:ssä erheellisesti väitetään.

TE-keskus katsoo, että nyt esitetty tarkkailusuunnitelmien ja kalatalousmaksujen käyttösuunnitelmien hyväksymismenettely ei ole tarkoituksenmukainen. Yksikkö katsoo, että ko. päätökset tulisi voida hyväksyä ilman laajaa julkipanovaihetta. Lisäksi TE-keskus katsoo, että tarkkailusuunnitelmien hyväksymisen tulee olla alueellisella ympäristö- ja kalataloushallinolla eikä ympäristölupavirastolla, jolla ei ole alueellista kompetenssia asiassa.   

Toimikunta katsoo, että kalatalousvelvoitteita ja kalatalousmaksuja  koskeva käytännön toimivuus ja uudistamistarpeet tulee selvittää ja arvioida tätä pohjalta tarvetta ja mahdollisuutta täsmentää säännöksiä niin, että kalatalousvelvoite ja kalatalousmaksu olisivat nykyistä tasa-arvoisempia vaihtoehtoja ja toisaalta ohjata kalatalousmaksuja kalastusoikeuden haltijan käytettäväksi.  Mietinnön esittelytilaisuudessa Birger Yli-Saukko Pohjolan Voima OY:stä esitteli mallin, jossa kalastusoikeuden haltija tekisi kalatalousmaksuille käyttösuunnitelman, jonka sitten TE-keskus hyväksyisi. 

Uudenmaan TE-keskus ei näe em. selvitystä tarpeellisena eikä pidä nykyistä velvoite- tai maksujärjestelmää epätasa-arvoisena. Kalatalousmaksuja ei TE-keskus katso voitavan  ohjata kalastusoikeuden haltijan käytettäväksi pyritäänhän  ko. varoilla tehtävillä toimenpiteillä kompensoimaan myös niitä kalatalousvahinkoja jotka koituvat yleiselle kalatalousedulle ja siten mm. vettä omistamattomille kalastaville henkilöille. Tehdessään ko. varojen käyttösuunnitelmia Uudenmaan TE-keskus ottaa huomioon ko. kalastusalueen käyttö- ja hoitosuunnitelman ja kuulee mm. kalastusoikeuden haltijoita ja vapaa-ajankalastusjärjestöjä. Usein tällainen kuulemisvelvoite on jo lupaehdoissakin. TE-keskus katsookin yleistä kalatalousetua valvovana viranomaisena, että varsinkin päätökset ko. varojen käytöstä on pysytettävä kalataloushallinolla eikä kalastusoikeuden haltijoilla.   

Toimikunta katsoo myös, että  tulee selvittää mahdollisuudet selkeyttää TE-keskusten tehtäviä kalatalousvelvoitteiden ja kalatalousmaksujen hoitamisessa. Viranomaistoiminnan uskottavuutta vähentää toimikunnan mukaan se, että TE-keskukset  esittävät ko. asioissa näkemyksensä yleistä kalatalousetua valvovina viranomaisina, osallistuvat niiden toteuttamiseen vahvistamalla velvoitteen ja maksun toteuttamissuunnitelman ja toteuttamalla käyttösuunnitelman mukaiset toimenpiteet.

TE-keskus ei katso edellä kuvatun järjestelyn heikentävän viranomaistoiminnan uskottavuutta, vaan pitää sitä toimivana ja tarkoituksenmukaisena. Kun TE-keskus esittää hakemusvaiheessa näkemyksensä kalatalousvahingoista ja niiden kompensoinnista  yleistä etua ajavana viranomaisena, on luonnollista se myös luvan jälkeen vahvistaa velvoitteen tai maksun käyttösuunnitelman kuultuaan ensin eri osapuolia ja ottaessaan huomioon kalastusalueen käyttö - ja hoitosuunnitelman. 

Kalatalousmaksujen käyttösuunnitelmien toteuttamisesta TE-keskus toteaa, ettei se itse varsinaisesti toteuta toimenpiteitä. TE-keskuksen roolina on Uudellamaalla ollut hoitaa poikastuottajien tarjouskilpailut, tehdä sopimukset ja tilata esim. suunnitelmaan kuuluvat kalanpoikasistukkaat  ko. tuottajilta sekä valvoa ko. istutuksia.  Myös valvontatapahtumissa on usein kalastusalueiden edustaja paikalla. Toteuttamisen organisointi esim. kalaveden haltijalle tuskin edistäisi toiminnan uskottavuutta muiden kalastajaryhmien silmissä.   

7. Hakemusmenettely
 
Uudenmaan merialueella on meneillään ja vireillä jatkuvasti useita samaan vesialueeseen kohdistuvia vesitaloushankkeita, jotka TE-keskusken vaatimuksista huolimatta on luvitettu erillisinä Länsi-Suomen ympäristölupavirastossa.  Hankkeiden kalatalousvaikutukset on yleensä ko. virastossa arvioitu vähäisiksi, vaikka niiden yhteisvaikutukset voivat olla huomattavia. Näin koituu helposti kalatalousvahinkoja, jotka jäävät korvaamatta ja kompensoimatta. Valitusteitse TE-keskus on  saanut muutamaan ruoppaus- ja täyttöhankkeeseen korjauksen Vaasan hallinto-oikeudelta, siten että ko. hankkeet on käsitelty ja luvitettu yhdessä arvioiden niiden yhteisvaikutukset mm. kalatalouteen. 

Edellä olevan johdosta Uudenmaan TE-keskus pitää välttämättömänä, että  toimikunnan esityksen 11 luvun 13 § muutetaan samansisältöiseksi ja yhtä tiukaksi kuin Ympäristönsuojelulain 40 §. Näinhän on tehty esityksen 11 luvun 12 §:ssä, joka on muutettu samansisältöiseksi YSL:n 39 §:n kanssa.  

8. Vesilain ehdoton luvanmyöntämiseste

Uudenmaan TE-keskus yhtyy täysin mietinnön eriäviin mielipiteisiin ja pitää erittäin tärkeänä, että vesilaissa on edelleen sellainen ehdoton luvanmyöntämisen estettä koskeva säännös, johon ei voi saada poikkeusta. Nykyisen vesilain hankkeiden vaikutuksiin perustuvassa lupajärjestelmässä on keskeistä, että sallittaville vaikutuksille on yläraja, jonka ylittäminen ei ole mahdollista. 

Toimikunnan ehdottama valtioneuvoston toimivalta merkitsisi sitä, että tarkoituksenmukaisuusharkinta voisi syrjäyttää oikeusharkinnan. Toimikunta näyttääkin olevan ajamassa läpi isoja yhteiskunnallisesti merkittäviä hankkeita, joiden luonnontaloudelliset (ml. kalataloudelliset) vaikutukset olisivat niin huomattavia, ettei niille voi antaa lupaa nykyisen 2 luvun 5 §:n mukaan. 

Edellä olevan johdosta TE-keskus ei voi hyväksyä toimikunnan esitystä vesilain 2 luvun 5:ään lisätystä uudesta 2 momentista eikä esitystä 11 luvun 20 §:ksi. 

9. Lupien voimassaolo ja voimassa olevien lupien tarkistaminen

Nykyinen vesilaki lähtee siitä, että luvat ovat voimassa toistaiseksi eikä laki tunne määräaikaisia lupia. Esityksen 3 luvun 8 §:n mukaan erityisistä syistä voitaisiin kuitenkin määrätä myös määräaikainen lupa.  Erityiset syyt on rajattu suppeiksi ja pääsääntönä olisivat toistaiseksi voimassa olevat luvat. Edellä mainittuja ratkaisuja ei TE-keskus pidä hyvinä, sillä vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisiin tilatavoitteisiin pyrkiminen ei sovi staattiseen lupajärjestelmään.

Esityksen 3 luvun 19 §:n mukaan toistaiseksi voimassa olevaa lupaa koskevassa uudessa lupapäätöksessä voidaan määrätä lupamääräykset tarkistettavaksi määräajassa, jos tämä on tarpeen hankkeesta aiheutuvien merkittävien haittojen vähentämiseksi. Säännös on laadittu nykyisen vesilain 8 luvun 10 a §:n pohjalta, jossa kuitenkin määräaikainen tarkistaminen on huomattavasti jyrkempi. Vaikka säännökset on muotoiltu niin, että ne toimikunnan mukaan kattavat myös vesipolitiikan puitedirektiivin toimeenpanosta mahdollisesti aiheutuvat tarkistamistarpeet, on lupamääräysten tarkistamisen jyrkkä vaatimus kaikissa vesitaloushankkeissa TE-keskuksen käsityksen mukaan perusteltua säilyttää.

Toimikunta katsoo, että mahdollisuudet ajantasaistaa lainsäädännön nojalla annettuja vanhoja lupia nykyistä laajemmin tulee selvittää. Toimikunnan näkemyksen mukaan laissa tulisi olla mahdollisuus tarkistaa sellaisia vanhoja hankkeita koskevia lupia, jotka ovat menettäneet merkityksensä. Myös MMM:n kalataloudellisten kuunnostusten kehittämistyöryhmä on kiinnittänyt asiaan huomiota (Työryhmämuistio MMM 2004:9). Selvitystä ei ollut mahdollista tehdä toimikunnan määräajan puitteissa, mitä Uudenmaan TE-keskus pitää valitettavana, sillä ko. selvityksellä olisi ollut huomattavaa merkitystä  ainakin Uudellamaalla.  Uudenmaan ympäristökeskuksen vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisissa nousuesteselvityksissä on jo tähän mennessä ilmennyt, että alueella on ainakin 250 patoa, joista suuri joukko vanhoja käytöstä poistuneita säännöstely- tai myllypatoja, jotka estävät tai haittaavat kalan nousua. 

Toimikunnan esityksen 19 luvussa käsitellään voimaantulo- ja siirtymäsäännökset. Nykyisen vesilain mukainen vanhoja säännöstelylupien tarkistamista koskeva 8 luvun 10 b § on siirretty samoilla edellytyksillä 19 luvun 5 §:ksi.  Vastaavasti  em. luvun 6 § laajentaa käsitteen koskemaan myös muita vedenkorkeuteen tai vedenjuoksuun vaikuttavien vanhojen lupamääräysten tarkistamisen.  Toimikunta katsoo, ettei tarvetta säännöstelyjen kehittämiseen enää tulevaisuudessa ole samassa laajuudessa kuin tähän asti. Suurimmissa vesistöissä näin varmasti onkin, mutta edellä esitettyyn viitaten ainakin Uudellamaalla tilanne on toinen. 

TE-keskus katsoo, että hakemuksesta tapahtuvan lupamääräysten tarkistamisen edellytyksiä on olennaisesti parannettava. Tarkistamiset tulevat entistä ajankohtaisemmiksi, kun em. nousuestekartoitusten jälkeen ryhdytään toteuttamaan vesipolitiikan puitedirektiivin mukaisia toimenpideohjelmia maamme vesienhoitoalueilla. TE-keskus katsoo lisäksi, että hyötyyn liittyvät rajoitukset eivät saa estää lupien tarkistamista.
 
Esityksen 11 luvun 5 §:n 4 momentissa määrätään tarkistamisesta aiheutuvat edunmenetykset hakijan korvattavaksi, jolleivät ne ole vähäisiä. Viitaten alueensa lukuisiin kunnostustarpeessa oleviin vesistöihin ja niiden vanhoihin patoihin, TE-keskus pitää edellä esitettyä vanhaa vesilain soveltamista TE-keskuksen käytettävissä oleviin määrärahoihin nähden aivan kohtuuttomana ja vaatii, että hakijan korvattavaksi määrätään vain huomattavat edunmenetykset. 

Toimikunnan tarkkailuvelvoitetta koskevaa siirtymäsäännöstä (11 luku 7 §) TE-keskus pitää hyvänä, sillä vesipolitiikan puitedirektiivin johdosta seurantaa on suoritettava myös vanhojen vesitaloushankkeiden osalta.   

Johtaja			Hannu Paju

Kalatalousjohtaja		Markku Marttinen