Suomen Kanoottiliiton lausunto liittyen Vesilakitoimikunnan mietintöön (Komiteanmietintö 2004:2)

Käsillä olevasta asiasta lausumme seuraavaa:

(Lue seuraava ohjaava osa  (lukuohje) ensin jos olet kiireinen ja haluat nopeasti käsityksen lausunnostamme)

Pitkän lausuntomme luettavuutta helpottamaan olemme lihavoineet perusteltujen päätelmiemme ja kommenttiemme tärkeimmät usein tiivistetysti ilmaistut kohdat ja kursivoineet argumentointimme perustana olevat lakiehdotukseen liittyvät suorat tai lähes suorat referoinnit.

Lausuntomme jakautuu kolmeen lukuun, joista ensimmäisessä johdatellaan yleisesti aiheeseen ja perustellaan näkemystämme ja näkökulmamme merkityksellisyyttä lausunnon antajana. 

Toisessa luvussa käsitellään toimikunnan lakiehdotuksen rakennetta noudattaen yksityiskohtaisesti kommenttimme ja muutosehdotuksemme toimikunnan lakiehdotukseen. Tämä yksityiskohtainen 2. luku jakautuu johdannon jälkeen kolmeen alalukuun, joissa käsitellään meidän näkökulmasta tärkeimmäksi nousseet uuteen vesilakiehdotukseen liittyvät kysymykset: 2.2.1 kysymys yleisoikeudesta vapaaseen kulkuun, 2.2.2 ongelmat vesitaloudellisten hankkeiden käsittelyssä melonnan näkökulmasta ja 2.2.3 vireillepano-oikeuteen liittyvä asia. 

Lausuntomme viimeinen luku sisältää eräänlaisen laskennallisen perustelun melonnan ja soudun merkityksestä – hyvien tilastojen puuttuessa ajattelimme jo oman työmme kannalta yrittää tätä asiaa jollakin tavalla selvittää. Oma priorisointimme lausuntomme asioiden tärkeysjärjestyksestä on: 1) toisen luvun yksityiskohtaiset ehdotukset ja kommentit, 2) johdantoluvun yleiset perustelut ja vähiten merkitsevänä 3) oma ”tilastollinen” käsityksemme melonnasta ja osin soudusta. 

1 Johdanto

Lausuntoa laatiessamme olemme huomanneet asemamme hieman normaalista sektoroituneesta intressejä valvovasta hallintokäytännöstä poikkeavaksi. Yllättävä havainto oli että ymmärryksemme mukaan Suomen Kanoottiliitto voi laajentaa tehtäväkseen lausunnon antajana kattaa koko uuden tyyppisen ”luontoviihdepalvelun” maaseudun kenttä suhteessa vesilain uudistukseen. Perusteluna tähän on se, että käsityksemme mukaan muut lausunnon antajat eivät mitenkään ilmiselvästi kata tätä aluetta. 

Niinpä lausuntomme soveltuvin osin kattaa ei pelkästään liikuntalain tarkoittaman melonnan lajiliiton (Suomen Kanoottiliitto) intressiä vesien käyttöön, vaan myös vastaavan toiminnan elinkeinon ja liiketoiminnan harjoittamisen muodossa (käsityksemme on, että tältä alueelta toimikunta ei ole lähestynyt mitään sopivaa lausunnonantajatahoa – syynä tähän voi olla uusien maaseudun kehitystrendien hajanaisuus). Lausuntoamme voi laajentaa myös melontaan rinnastettaviin muihin lihasvoimalla tapahtuviin vesillä liikkumismuotoihin erityisesti soutuun. Suomi on lähtökohdiltaan soutu-  eikä melontakulttuuri. 

Kun kanootteja Suomessa myöhemmin luvussa 3 perustellun arviomme mukaan on muutamia kymmeniä tuhansia, niin soutuveneitä (pieniä veneitä) on joidenkin arvioiden mukaan  noin miljoona. Tästä seuraa se, että jos soutu arvostetaan suoriteyksikköä kohden samalle tasolle kuin melonta niin suuri osa siitä, mitä sanomme melonnasta voidaan soudun osalta kertoa 10-30 tasolle sijoittuvalla kertoimella

Tarkasteltaessa vesilakitoimikunnan mietintöön osallistuneiden henkilöiden taustaorganisaatioita näyttää myös siltä, että varsinaisessa komiteatyöskentelyssä uuden tyyppisten maaseudulla tapahtuvien vesistöaktiviteettien asiantuntemus on jäänyt varsin ohueksi, oli sitten kyseessä liikuntajärjestöjen alainen toiminta tai kaupallinen matkailuun ja erityisesti luontomatkailuun liittyvä vesistössä liikkuminen lihasvoimalla liikkuvilla aluksilla. Unohtaa ei sovi myöskään sitä, että vesistöjä käytetään runsaasti erilaisissa kasvatuksellisissa yhteyksissä – montakohan kunnan tai seurakunnan leirikeskusta löytyy, joka on sijoitettu kauas rannasta ja joka ei tarjoa mitään mahdollisuuksia vesialueen käyttämiseen toiminnassaan.

Mistä edellä kuvattu johtuu vaikka, esimerkiksi Maaseutupoliittisessa kokonaisohjelmassa 2005 - 2008 matkailua koskevassa kohdassa 5.6 Matkailu – kasvava elinkeino sanotaan johdantolauseessa seuraavaa: ”Matkailu on yksi maailman nopeimmin kasvavia elinkeinoja. Luonto, omaleimainen kulttuuri ja puhdas ympäristö ovat globalisoituvassa ja teknistyvässä maailmassa yhä merkittävämpiä matkailun vetovoimatekijöitä. Euroopan laajuisesti ajateltuna näitä vetovoimatekijöitä on nimenomaan Suomessa ja muissa Pohjoismaissa. Suomi on Euroopan unionin maaseutumaisin maa. 

Meillä nämä vetovoimatekijät ovat vahvimmillaan harvaan asutun maaseudun alueilla, siinä osassa Suomea, joihin maaseutupolitiikan toimenpiteitä eniten suunnataan. Matkailu on siten maaseutupoliittisesti merkittävä elinkeino ja kehittämisala. Matkailu elinkeinona näyttää suuntaa maaseudun uudelle elinkeinolliselle roolille, palvelujen maaseudulle.” Näin siis asiakirjassa, joka on perusta valtioneuvoston hyväksymälle maaseutupoliittiselle erityisohjelmalle ja osoittaa tulevien vuosien suunnitellun kehitystyön päälinjat.

Edellä lainattu ohjelman kohta kuulostaa jopa painopisteajattelulta ainakin harvaan asutun maaseudun osalta. Vesilakitoimikunnan mietinnöstä on vaikea löytää ajatuksia, joissa näkyisi mietityn vesilain sisältöä tulevaisuuden muuttuvan maaseudun uuden tyyppisen vesienkäytön näkökulmasta. Edellä kerrotut lihasvoimalla tapahtuvat vesistöaktiviteetit voivat lähitulevaisuudessa osoittautua ainakin luontomatkailun ja vesistöjen virkistyskäytön kannalta tärkeimmissä osissa maatamme menneisyyden tukinuittoa eräällä tavalla vastaavaksi vesistöjen käyttömuodoksi. 

Edellä sanottu kritiikki ei tarkoita sitä, että Vesilakitoimikunta olisi tehnyt näkökulmastamme työnsä huomattavan puutteellisesti, vaan paremminkin sitä, että uudistaminen on sitä vaikeampaa, mitä olennaisemmin uudesta asiasta on kyse. Lausuntomme näkökulmasta on varmasti kyse varsin uuden tyyppisestä vesistöjen käytöstä. Varsinkin tilanteessa, jossa on kyseessä poikkeuksellisen massiivinen uudistustyö jäävät uudet yhteiskunnalliset ilmiöt helposti lähes vaille huomiota – kaikki vanhahan on saavuttanut vakiintuneen hallinnollisen aseman ja on siten varmasti mukana uudistuksessa. Ajatellaan vaikkapa melonnan materiaaliteknistä kehitystä suhteutettuna nykyiseen vesilakiin. Nykyajan kanoottimateriaaleista vanhempi eli komposiittitekniikka, kansan suussa lasikuitu rantautui Suomeen 1970-luvulla ja uudempi eli polyeteeni muunnoksineen 1980-luvulla. Molemmat nykyisen vesilain aikana. Nämä materiaalitekniset innovaatiot verrattuna rima- ja kangaskanootteihin laajentavat melonnan mahdollisuuksia samalla tavalla kuin aikoinaan siirtyminen purjealuksista höyrylaivoihin.  Ennen näitä materiaaliteknisiä uudistuksia koskimelonta oli lähes mahdotonta ja vasta polyeteeni-rakennusmateriaali on luonut hyvät edellytykset kaupalliseen melontaan myös jokivesistöissä. Näitä asioita ei siis vanha vesilaki voi mitenkään peilata, vaan ne ovat tässä mielessä täysin uusia.

Kaikki voimassa olevan vesilain mukaiset toiminnat ovat saaneet hallinnollisesti vakiintuneen muotonsa ja ovat takuuvarmasti edustettuna uudistustyössä, mutta mistä tulee todella uuden asian edustus. Hyvää uuden maaseudun palvelurakenteen tai luonnon kasvavan virkistyskäytön (tässä vesiaktiviteettien) edustusta ei ole missään, koska tätä uutta asiaa ei tilastoida eikä seurata julkishallinnossa kunnolla. Mistään ei tällä hetkellä saa kunnon tietoja, kuinka merkittävä uusi elinkeinonhaara maaseutumatkailu ja siihen liittyvät muut matkailulliset aktiviteetit on puhumattakaan siitä, kuinka paljon Suomessa on vesistömatkailua, paljonko se työllistää, mikä on kasvunopeus, mitkä ovat rahavirrat jne. Tästä varmaan johtunee, että koko tämän sektorin näkökulmasta luultavasti lähes ainoa lakiuudistukseen liittyvä tekijä toistaiseksi on Kanoottiliitolta pyydetty lausunto.

Huonot tilastot tai julkishallinnon mukana olleiden viranomaistahojen puutteellinen asiantuntemus ei mielestämme rationaalisen hallinnon näkökulmasta ole kelvollinen argumentti sivuuttaa jotakin asiaa vähäisellä huomiolla. Uusi asia tarkoittaa jo lähtökohtaisesti sitä, että siitä on huonoja tilastoja ja vähän asiantuntemusta ja sekin vähä on hajallaan. Muuten asia ei olisi uusi. Tilastot kertovat todellisuudesta, mutta tilastojen puute ei kerro sitä, että sitä todellisuutta ei ole olemassa, josta ei ole tilastoja. Myös se todellisuus on yhtä todellista, josta emme tiedä mitään kuin se, josta tiedämme paljon. Tämä kappale tulisi ymmärtää varoituksena siitä, että kaikessa päätöksenteossa uudistamisessa ja kehittämisessä sellaiset tekijät helposti ylikorostuvat, josta on paljon tietoja ja helposti saatavissa ja vastaavasti kysymykset, jotka ovat vaikeasti selvitettävissä jäävät liian vähälle huomiolle.

Tämän lausunnon lopussa esitämme oman selvitystyömme perusteella joitakin varsin puutteellisia, mutta hyvien tilastojen puuttuessa kuitenkin toivottavasti suuntaa antavia näkemyksiä siitä, mitä uusi matkailuelinkeinoon liittyvä maaseudun palvelurakenne tarkoittaa melonnan ja soudun kannalta

2. Yksityiskohtaiset uuteen vesilakiehdotukseen liittyvät kannanotot, kommentit ja muutosehdotukset 

(yksityiskohtainen pykälittäin etenevä käsittely alkaa kohdasta 2.2)

2.1 Yleistä

Suomen luonto tarjoaa sekä kotimaisesta, että EU:n näkökulmasta erinomaiset edellytykset melontaan ja vastaavasti soutuun tai muuhun lihasvoimalla tapahtuvaan vesistöaktiviteettiin. 

Vesistöt ovat tämän monessa mielessä myönteisen asiantilan luonnon suoma perusinfrastruktuuri, joka pitäisi hyvin laajassa mielessä myös sellaisena säilyttää. Nyt käsillä olevaa vesilain uudistusta on melonnan ja muun vesillä tapahtuvan lihasvoimalla tapahtuvan liikunnan kohdalta tarkasteltava tästä näkökulmasta.

Melonnan ja muun lihasvoimalla tapahtuvan vesistössä liikkumiseen perustuvan virkistäytymisen status on sen yleiseen yhteiskunnalliseen merkitykseen nähden ja ennen muuta tulevaisuutta ajatellen liian heikko, koska se perustuu yleiskäyttöoikeuteen. Eräällä tavalla vastaavaa luonnossa tapahtuvaa virkistäytymistä edustava virkistyskalastus on statukseltaan paljon paremmassa asemassa, koska sen taustalla on kalavesiin kuuluva yleiskäyttöoikeutta vahvempi omistusoikeus. On totta, että tällä hetkellä virkistyskalastuksen volyymi monessa mielessä on 10-20-kertainen melontaan mutta ei soutuun verrattuna – tulevaisuuden näkökulmasta tämä pitäisi nähdä siten, että melonnalla on mahdollisuudet nousta samalle tasolle, jolla kalastus on jo nyt ja soutukin voisi profiloitua joksikin muuksi kuin mökkirannassa lojuvaksi veneeksi. Tarkoituksemme ei ole mitenkään asettaa virkistyskalastusta ja melontaa (soutua) vastakkain, vaan kiinnittää vain viranomaisen huomio siihen, että kalastusasiat saavat automaattisesti melontaa suuremman hallinnollisen painoarvon, koska ne perustuvat omistusoikeuteen. Käsityksemme mukaan harrastuksena ja liiketoimintana virkistyskalastuksen ja melonnan edut ovat yhtenevät ja niiden välillä on jopa synergiaetuja eli kalastaessaan voi meloa (soutaa) ja meloessaan (soutaessaan) kalastaa.

Edellä esiin tuodulla statuserolla haluamme kiinnittää huomiota siihen, että kalastuksella on laajasti julkishallinnossa yliopistotasoisia ja tässä mielessä vakavasti otettavia asiantuntijoita. Jo tätä kautta kalastuksen intressi vesilain uudistuksessa tulee toisella tavalla esiin kuin melonnan (ja soudun). Melonnan tai soutamisen asiantuntijoita ei ole edellisessä mielessä olenkaan, koska melonnasta tai soutamisesta ei Suomessa varsinaisesti opiskella tutkintoja. Silti muistutamme siitä, että kaikki todellisuus on yhtä todellista – asiantuntemusta on myös siellä, missä siitä kukaan ei ole kirjoittanut tutkintotodistusta ja usein käytännön läheisellä alalla vielä pitkään ensimmäisten todistusten kirjoittamisen jälkeenkin parhaat asiantuntijat ovat todistuksettomia.

Nyt käsillä olevan vesilain uudistukseen kohdistuu melonnan ja soudun näkökulmasta odotuksia, että uusi lainsäädäntö ei saa näkyvästi tai juridisen piilevästi sisältää elementtejä, joista muodostuu olennaisia esteitä sekä maaseudulla työllistävän melontaliiketoiminnan että terveysvaikutuksiltaan positiivisen harrastusmelonnan tai melonnan kilpailutoiminnan kehittymiselle. 

Tästä näkökulmasta lausuntomme kiinnittää ennen muuta huomiota  vesistössä kulkemisen laajaan yleiskäyttöoikeuteen sekä toisaalta vesitaloushankkeiden käsittelyyn liittyviin säädöksiin siitä näkökulmasta, että näissä hankkeissa ei synny esteitä, jotka kaventavat melonnan ja soudun mahdollisuuksia ja toisaalta siihen, että vireille pano oikeus käsitetään siten, että myös melontaan liittyvä intressi voidaan tulkita siten, että sillä on vireillepano-oikeus.

Melonnan laaja-alaiseksi asiantuntijaksi ei voine Suomessa vielä pitkään aikaan pätevöityä tutkinnon suorittamisella, vaan vielä kauan melonnan todellinen sisällöllinen asiantuntemus on käytännön tietotaitoa. Tästä tosiasiasta pitäisi seurata se, että tulevaisuuteen suuntaavan lainsäädännön pykälät on muotoiltu niin, että melontaan liittyviä kysymyksiä arvioivat käytännön melonnassa pätevöityneet asiantuntijat eivätkä joltakin toiselta alalta vesistöön liittyen tutkinnon suorittaneet, joilla ei ole teoreettista eikä käytännön ymmärrystä melonta-asioissa.  Tässä mielessä koko julkishallinto on melonnan kannalta arvaamatonta. Alueellisten ympäristökeskusten, kuntien ympäristönsuojeluviranomaisten ja ympäristölupaviraston melonta-asiantuntemus on täysin satunnaista virkamiesten vapaa-aikaan liittyvää harrastuneisuutta. Melontaa liiketoimintana ei ilmeisesti Suomen julkisen sektorin vesistöjen käyttöön liittyvistä viranhaltijoista ymmärrä juuri kukaan. Tämä kysymys liittyy ennen muuta yleiseen kulkuoikeuteen liittyvien melontamahdollisuuksien, ja vesitaloushankkeiden melonnalle aiheuttamien haittojen arviointiin sekä vireillepano-oikeuteen.

Uutta lakia säädettäessä pitäisi muistaa: miten lain pykälät voidaan säätää niin, että melontaan liittyvät kysymykset tulevat asiallisesti käsitellyiksi, vaikka vesilain alaan liittyvään vesistöjä koskevaan suunnitteluun, päätöksentekoon, valvontaan ja lainkäyttöön ei viranomaistaholta löydy melonnan sisällöllistä asiantuntemusta.

Nykyisen lain vallitessa melojien kritiikki, joka liittyy pääasiassa ns. virkistysarvoja parantavaan vesistörakentamiseen jokivesistöissä eli koskipaikkojen kalataloudelliseen kunnostamiseen ja suvanto-osuuksien vedenpinnan nostamiseen kuivana aikana ns. maisemointipadoilla ja tekokoskilla törmää ympäristökeskuksissa vesirakentamisen insinöörikulttuuriin ja/tai kala/vesibiologiseen asiantuntemukseen. Nykyisen lain pykälillä melojat eivät tule  kuulluksi, koska keskeisellä julkishallinnon viranomaistaholla ei ole heille melonta-alan asiantuntijaa keskustelukumppaniksi eivätkä melontaan (soutuun) liittyvät kysymykset muuten tule viranomaistoiminnassa erityisesti vesitaloushankkeissa riittävästi kuulluksi eikä valitustie raskautensa vuoksi käytännössä ole toimiva tapa edistää melontanäkökulman huomioon ottamista – eikä kai valitustien koskaan pääväylä minkään asian kehittämisessä pitäisi ollakaan. Uuden lain pykälissä pitäisi tämä ottaa huomioon siten, että laki olisi velvoittavampi kuulemaan kaikkien vesistön eri käyttömuotojen ( myös yleiskäyttöoikeuksien) asiantuntemusta edellä mainituissa rakentamishankkeissa tai muissa vastaavissa tilanteissa. Tai jos nykyinen ja uusi laki ovat tässä mielessä jo velvoittavia (mikä ei käytännössä toteudu), niin tämä puute pitäisi uuttaa lakia seuraavassa asetuksessa muistaa ottaa huomioon. 
Kuulemisvelvoitteen kehittäminen on mielestämme tärkeämpää kuin asian korjaaminen lisäämällä virkamieskuntaan melontaan perehtyneitä – mistä sellaisia todellisia asiantuntijoita löytyisi järkevässä ajassa. 

Edellä vaadittavalla asiantuntemustasolla pitäisi kyetä arvioimaan jonkin vesistöalueen melonnallista potentiaalia, erilaisia melontamahdollisuuksia, harrastusmahdollisuuksia tai tuotteistettua melontaa tai kyetä tarkastelemaan vesistön tilaa muuttavaa rakentamista siitä näkökulmasta, miten melonnan edellytykset voidaan mahdollisimman pienillä kustannuksilla turvata samalla minimoimalla   melonnan ja muiden intressien ristiriita tämän kaltaisen asiantuntemuksen hankkimien vaatii vuosien intensiivisen ponnistelun.

2.2 Yksityiskohtaiset lakiehdotuksen lukuja ja pykäliä noudattavat kommentit ja muutosehdotukset

Seuraavassa vesilakitoimikunnan mietintöön sisältyvän uuden lakiehdotuksen pykäliin liittyvät yksityiskohtaiset kommenttimme, muutosehdotukset ja eräänlaiset riskiarviomme. Tämä yksityiskohtainen kritiikki noudattaa edellä melonnan (soudun) näkökulmasta pääasioiksi perustelemiamme linjoja eli keskitymme laajaan kulkuoikeuteen, vesitaloushankkeiden melonnalle aiheuttamiin haittoihin ja vireillepano-oikeuteen.

2.2.1 Kulkuoikeuteen liittyvät kysymykset melonnan ja (soudun) näkökulmasta

Aluksi kulkuoikeudesta ja siihen liittyvästä vesistön käsitteestä:

Uuden lakiehdotuksen 2 luvun 3 pykälässä säädetään: Jollei laissa erikseen ole kielletty, jokaisella on oikeus kotirauhaa rikkomatta sekä tarpeetonta vahinkoa, haittaa tai häiriötä aiheuttamatta:
1.	kulkea vesistössä ja sen jäällä,
2.	ankkuroida tilapäisesti vesistössä,
3.	uittaa….
4.	uida vesistössä; ja
5.	tilapäisesti siirtää valtaväylässä tai yleisessä kulkuväylässä olevia pyydyksiä ja muita irtaimia esineitä jotka haittaavat…

Tämän pykälän säädökset ovat varmasti melonnan ja soudun kannalta koko lain kannalta kaikkein merkityksellisimpiä. Siksi on syytä kiinnittää huomiota muutamaan seikkaan.

Kulkuoikeuden tulee koskea liikkumista kaiken kokoisissa ryhmissä pisteestä A pisteeseen B. Eli kulkuoikeus ei saa riippua ryhmän koosta eikä siitä, onko kyseessä jokamies-tyyppinen harrastajaryhmä,  melontaseuran tai jonkin muun yleishyödyllisen organisaation organisoima retki tai kaupallinen melonnan ohjelmapalvelu. Kaikkien läpikulkumuotojen pitää olla tasa-arvoisuuden perusteella yhtä hyväksyttäviä eikä  melonnan (soudun) elinkeinon harjoittamiselle saa ryhmäkoon tai toiminnan toistuvuuden perusteella luoda kulkua estäviä säädöksiä (vesilakiehdotuksen ja vesiliikennelain yhteisvaikutus ei saa niitä tuottaa). Tuomme tämän ilmi, koska maalla liikkumisesta (jokamiehen oikeuksista, joita ei ole kirjattu lakiin samalla tavalla kuin kulkuoikeus vesistössä) näkee usein tulkintoja, että ryhmän koon kasvaessa ei olisikaan kyse jokamiehen oikeudesta. Samoin lain tarkoittama oikeus liikkua vesistössä tulee koskea myös saman järjestäjätahon toistuvaa kulkemista vesistössä.

Kulkuoikeus rajataan vesistön käsitteen mukaiseen vesialueeseen.  Lakiehdotuksen 1 luvun 3 pykälässä vesistö määritellään käsittämään järvet, lammet joet, purot muut luonnolliset vesialueet lukuun ottamatta noroa, ojaa ja lähdettä sekä tekojärveä, kanavaa ja muuta vastaavaa keinoteloista vesialuetta.

Keinotekoinen vesialue

Tarkoitus pykälää kirjoitettaessa lienee perustelutekstien valossa ollut se, että vesistön käsitteen ulkopuolelle jäävät vain norot ja ojat. Erityisesti se, että keinotekoiset vesialueet kuuluvatkin vesistön käsitteen piiriin on melonnan kannalta varsin merkityksellistä. Seuraavassa pohdintaa siitä, millaisia ongelmia aiheutuu, jos keinotekoiset vesialueet eivät olisikaan vesistön käsitteeseen kuuluvia.

Melonnan kannalta on aluksi kiinnitettävä huomiota, siihen että tämän pykälän nykyisessä muodossa keinotekoisen vesialueen käsite ei tarkoituksellisesti tai tahattomasti sisällä mahdollisuutta siihen, että myöhemmin lausunnossamme käsiteltäviä vesitaloushankkeita voidaan  erityisesti jokivesistöissä pitää pääsääntöisesti keinotekoisina vesialueina, joita yleinen kulkuoikeus ei koske.  Maallikon kielellä tässä tarkoitamme erityisesti ns. tekokoskia ja maisemointipatoja, joita varsinkin Suomen länsirannikolle laskeviin jokiin on jo rakennettu runsaasti ja joita koko ajan rakennetaan lisää. Näiden tekokoskien melonnankin kannalta positiivinen pääasiallinen funktio on jokivesistön kesävedenkorkeuden nostamien, jotta vesistön yleinen virkistysarvo paranee. 

Jos  tekokosket rajataan vesistön käsitteen ulkopuolelle, niin silloin ne käsittääksemme rajautuvat jokivesistössä liikkumisen kannalta keskeisen valtaväylän käsitteen ulkopuolelle. Jos lain tulkintaa voidaan suorittaa näin, niin silloin on syntynyt helppo tapa toteuttaa tekokoskia niin, että niiden vesistössä kulkemiselle aiheuttamasta haitasta ei tarvitsisi välittää mitään. Tämä olisi melonnan ja soudun kannalta ilmeisen kielteistä ja samalla ristiriitaista – vesillä liikkumisen näkökulmasta jokivesistön kesäveden korkeuden nostaminen tekokoskilla parantaa vesillä liikkumisen mahdollisuuksia, mutta samalla tekokosket muodostavat vaikeasti maata pitkin kierrettäviä esteitä, jos niiden kulkukelpoisuuteen ei tarvitse panostaa (eli laki ei ainakaan vaadi mitään). Tämän tyyppinen vesistörakentaminen ei soutamisen ja melomisen näkökulmasta tunnu kovin järkevältä.  Lain pykälien pitää edellyttää jokaisen tekokoskihankkeen yhteydessä myös kulkuoikeuteen ja kulkumahdollisuuteen liittyvän harkinnan. Käytännössä kulkumahdollisuus koskisi nimenomaan melontaa ja osittain myös soutamista.

Tiivistetysti: Vesistön käsitteen suhde keinotekoiseen vesialueeseen ei saa sisältää sellaista tulkintamahdollisuutta että kesäveden korkeuden nostamiseksi  ja jokivesistön yleisen virkistysarvon parantamiseksi tai muista syistä rakennetut tekokosket ja maisemointipadot ovat vesistön käsitteen ulkopuolelle jääviä keinotekoisia vesialueita, jolloin näissä vesitaloushankkeissa ei tarvitsisi välittää tekokoskien melonta- ja soutukelpoisuudesta mitään. 

Noro

Olennaista vesistön määrittelyssä melonnan kannalta on myös noron käsite. Kanootit ovat kaikkein pienimpiä vesikulkuneuvoja, joten niillä pystyy kulkemaan monissa noroissakin ainakin tulva-aikana. Noro määritellään puroa pienemmäksi uomaksi, jonka valuma-alue on vähemmän kuin 10 neliökilometriä ja jossa ei jatkuvasti virtaa vettä eikä kalankulku ole merkittävässä määrin mahdollista. Melonnan kannalta tässä on tärkeää, että pykälän lisäehdot aivan varmasti määrittelevät alle 10 neliökilometrin valuma-alueen vesistön järviä yhdistävät vedet, (jos niissä kalankulku on mahdollista ja vesi säilyy) puroiksi eikä noroiksi. Lisäksi jatkuvaa veden virtausta pitäisi tulkita absoluuttista vaatimusta lievemmin, koska kuivina kesinä kuivaan aikaan monet joetkin kuivuvat koskipaikoista kokonaan joksikin aikaa. Eli harvoin tapahtuva kuivuminen ei saisi muuttaa puroa noroksi.

Melonnasta lähtevät perusteet tälle vaatimukselle ovat seuraavia.

1.	Mitä pienemmät luonnonvedet tulkitaan vesistöiksi, niin sitä enemmän on periaatteessa ja käytännössä erilaisia melontamahdollisuuksia yleisesti ja erityisesti suurienkin asutustaajamien välittömässä läheisyydessä siinäkin tapauksessa, että taajama ei ole edes suurten vesistöjen lähellä. Tässä yhteydessä on syytä muistaa toisaalla esittämämme kestävän kehityksen näkökulma, mitä pienemmällä liikennetaseella selvitään melomaan, sen parempi.
2.	Turvallisuus näkökohdat puoltavat kulkuoikeutta rajaavan vesistön käsitteen laajentamista melonnan kannalta pienempään suuntaan. Kulkuoikeus avomerellä tai suurilla avoimilla järvenselillä  tai suurten jokien koskissa on todellinen oikeus vain pienelle määrälle harrastuksensa pitkälle kehittäneitä harrastemelojia ja vielä tätäkin pienemmälle määrälle ulkomailta tulleita melontaa pitkälle harrastaneita matkailijoita. Valtaosalle melojista taitotaso rajaa turvallisen melonnan lähelle rantaa kapeisiin vesitöihin, pienille joille ja puroille. Erityisesti tämä pitää paikkansa ammattimaiseen melonnan ohjelmapalveluun. Jo uuden tuotteiden ja palveluiden turvallisuutta käsittelevän lain hengessä ylivoimainen enemmistö kaupallisen ohjelmapalvelun asiakkaista sopii turvallisuus näkökulmasta ehdottomasti paremmin pienelle melontakelpoiselle purolle kahden erämaajärven väliin, kuin isolle järvelle tai merelle, jossa yleiset kulkuväylät vielä lisäävät melontaan liittyvää riskiä, isoista koskista puhumattakaan.
3.	Pienissä vesitöissä saavutetaan helposti paljon vaarallisempaa suurten koskien ja järvenselkien eksotiikkaa vastaava intensiivinen luontoelämys – ai vielä näinkin pienessä purossa voin meloa! Juuri tätä sekä kaupalliset asiakkaat että harrastemelojat hakevat.
4.	Koska suuret joet ovat vesivoimaloiden vuoksi suurelta osaltaan menettäneet kiinnostavuutensa melonta-alueina, niin suomalaiset jokimelontaa omatoimisesti seuroissa tai villinä harrastavat sekä vastaavien kaupallisten palveluiden kuluttajat ovat jo tottuneet siihen, että jokimelonta on suurelta osalta varsinkin Etelä- ja Keski-Suomessa kevättulvaan (osittain syystulvaan) liittyvä harrastus. Eli silloin kun asiakkaiden taholta on kysyntää, on tulva tai korkea vesi ja pienetkin purot ovat kulkukelpoisia.

Eli tiivistetysti haluamme, että  pykälät on varmasti kirjoitettu niin, että siellä, missä kalakin voi uida on myös kanooteilla vapaa kulkuoikeus eli kalan kulkumahdollisuus olennaisesti muuttaa valuma-alueeltaan alle 10 neliökilometrin valuma-alueen vesistöjä noroista puroiksi.

Mitä tässä kohdassa olemme sanoneet kulusta koskee myös uimista, ankkuroimista ja oikeutta siirtää valtaväylässä olevaa irtainta omaisuutta tilapäisesti (koskee vain jokia). Lisäksi käytännössä melojalla pitää olla oikeus siirtää tieltään myös puroissa olevaa tyypillisesti tulvan mukanaan tuomaa irtainta kulkua estävää omaisuutta kuten tulvan irrottamia laitureita, hakkuutähteitä tms. Joka keväistä pienillä joilla ja puroilla tapahtuvaa melonnan arkipäivää on tämän tyyppisten esteiden raivaus ja raivaamattomana tämä omaisuus aiheuttaa melojalle usein ilmeisen vaaran eikä omaisuuden päätyminen jokeen  ilmeisesti ole laillistakaan.

Kotirauha ja kulkuoikeus

Edelleen 2 luvun 3 pykälään liittyen arvioimme uudessa vesilaissa entisestä poiketen käyttöönotetun kulkuoikeutta rajaavan kotirauhan käsitteen ongelmalliseksi. Pykälä tulee mielestämme ehdottomasti muuttaa  tai muilla keinoilla taata, se, että kaikki purot ja kapeat joet, joiden rannan tuntumassa on  kotirauha-käsitteeseen kuuluva asuinrakennus, eivät muutu jokaisen asunrakennuksen kohdalla paikoiksi, joissa ei olekaan kulkuoikeutta. (eli kotirauhan piiriä määrittävä etäisyys sulkee joen kululta kokonaan jos kulku sinällään on kotirauhan rikkomista. Jos kesämökki on joessa molemmilla rannoilla samassa paikassa voisi näin tulkittaessa kulku estyä leveälläkin joella). Jos näin kävisi olisi jokimelonta käytännössä muuttunut mahdottomaksi Lapin asumattomien jokien ulkopuolella. Lapin ulkopuolella lähes kaikki melonnan näkökulmasta suhteellisen luonnontilaiset ja melonnan kannalta siten kiinnostavat joet ovat niin kapeita että suoraviivaisesti mittanauhalla tulkittu kotirauha tekee niistä melontakelvottomia. Etelä- ja Keski-Suomessa erämaisimmillakin joilla 10 km mökitön taival on harvinainen poikkeus ja sen normaalikuntoinen meloja meloo 1,5 – 2 tunnissa. 

Toivottavasti lain valmistelijat huomaavat kuinka vakavasta asiasta on kysymys. Lapin ulkopuolella isojen jokien luontoarvot ja siten melonnallinen potentiaali on uhrattu voimataloudelle, mikä varmasti on yleisen edun kannalta ollut perusteltua, mutta jos melonnan kannalta jäljelle jääneissä jokivesissä lähes kaikki aivan rannan tuntumassa olevat asuinrakennukset alkavat olla mahdollisia kulkua olennaisesti rajoittavia esteitä on aivan kohtuutonta. Se olisi erittäin voimakas kannanotto kesämökkirauhan puolesta yleistä kulkuoikeutta vastaan. (Tämä voisi johtaa myös siihen, että riidoissa olevat mökkiläiset riitauttavat toistensa melonta- ja soutumahdollisuuksia vrt. suomalaiskansallinen harrastus tieriidat)

Ehdotuksemme on, että tämä pykälä pitäisi edellä kuvatulta osalta olla sanamuodoltaan varmasti sellainen, ettei joen tai puron käyttämien ohimelontaan aiheuttamatta turhaa häiriötä juuri missään tapauksessa ole kotirauhan rikkomista. Vastaavalla tavalla turhaa häiriötä aiheuttamaton ohimelonta kapeassa salmessa tulee olla rajattu kotirauhan rikkomisen ulkopuolelle. Myöskään se, että sama ihminen tai sama retken järjestäjä toistuvasti meloo kapeata jokea kotirauhan piiriin kuuluvan etäisyyden sisäpuolelta ei saa merkitä kotirauhan rikkomista. Tämän asian priorisoimme koko lausuntomme tärkeimmäksi kohdaksi.  

Ymmärrämme kotirauhan rikkomiskäsitteen tulleen uuteen lakiin lähinnä moottoroitujen vesikulkuneuvojen esimerkiksi vesijettien rannan asukkaille aiheuttaman häiriön vuoksi ja korostamme, että tarpeetonta häiriötä aiheuttavan melonnan ja rauhallisenkin moottorikäyttöisillä ajoneuvoilla tapahtuvan vesiliikenteen aiheuttaman melu- ja aallonmuodostus haitan ero on aivan olennainen. Nykyisinkin tämän  eron merkitsevyys mielestämme tulee esiin niissä lukuisissa tapauksissa, joissa jollekin vesialueelle on haettu viranomaisen määrittämä kielto käyttää moottorikäyttöisiä ajoneuvoja, mutta lihasvoimaa käyttävien kulkuneuvojen käyttöä ei ole rajoitettu mitenkään. Sama linjaus näkyy myös maastoliikennelaissa, jossa moottoriajoneuvolla ajaminen toisen alueella on luvanvaraista, mutta melontaan ja soutamiseen mielestämme hyvin rinnastettava liikkumien jalan, hiihtäen, polkupyörällä on sallittu jokamiehen oikeus. 

Meistä kotirauhan rikkomista edellä kuvatussa tilanteessa olisi vain ”kortteliralliin” rinnastettava tarpeeton melominen toisen mökkirannassa sekä  melontaan liittymättömän tarpeettoman melun tai muun häiriön aiheuttaminen.

Edelleen tähän samaan asiaan eli kulkuoikeuteen joessa/purossa – kotirauhan rikkomiseen liittyy melonnan kannalta pari erityistilannetta.

Monet koskipaikat ovat kapeita ja hyvin luonnonkauniita ja tästä syystä juuri niiden rannoilla on usein kesämökkejä. Toisaalta turvallisen koskimelonnan ehdoton edellytys on mahdollisuus tarvittaessa tarkastaa myös maalta käsin edessä oleva koski. Eli turvallisuuden niin vaatiessa melojien pitäisi voida kotirauhan estämättä myös rantoja pitkin tarkastaa kosken laskukelpoisuus. Tämä tarkastusmahdollisuuden vaatimus koskee ehdottomasti vaikeudeltaan kaiken tyyppisiä koskia, myös helppoja. Vähemmän harrastaneiden melojien on turvallisuuden vuoksi tarkasteltava maalta myös hyvin helppoja jopa koskiluokan I koskia. Erityisesti tämä koskee ammattimaista melontaa eli ohjelmapalveluita, koska asiakasmelojat ovat tyypillisesti aika kokemattomia ja toiminnan järjestäjä voi joutua tuottamukselliseen vastuuseen. Jos maalle ei saa turvallisuusvaatimusten sitä edellyttäessä nousta ei ohjelmapalveluyrittäjällä ole lainkaan mahdollista tuottaa ohjelmapalvelua kyseisellä joen koskella sillä tavalla, että hän ei ole ilmiselvässä riskissä joutua tuottamukselliseen vastuuseen jos jotakin sattuu. Tämän tyyppinen intressiristiriita ei ratkea myös silläkään tavalla, että koski on ennakkoon kotirauhaa rikkomatta tarkastettu ajoittain niin huolellisesti, että tämän tiedon varassa voidaan tilannekohtainen tarkastus jättää tekemättä. Eli maalta tarkastamisen tarpeellisuus on täysin tilannekohtaista: Se riippuu kosken pysyvän vaikeuden lisäksi tilannesidonnaisista tekijöistä: vesimäärästä kyseisellä hetkellä, asiakasryhmän taitotasosta ja psykofyysisestä tilasta sekä mahdollisuudesta, että joki on tuonut koskiosuudelle vaaraa aiheuttavia esineitä – tukinlatvoja, laitureita, piikkilankaa jne..

Melonnan kannalta on hyvin olennaista, että koskipaikoissa voidaan turvallisuuden edellyttämä tarkastus rannalta tehdä eikä tätä pidetä kotirauhan rikkomisena. Lain 2 luvun 3 pykälä pitäisi muotoilla siten, että tämä ehto toteutuu. Muuten luultavasti enemmistö Etelä- ja Keski-Suomen koskista rajautuu paikoiksi, joissa ei ole alan turvallisuusvaatimukset täyttävää mahdollisuutta kulkuoikeuteen.

Toinen kulkuoikeuteen liittyvä erikoistilanne liittyy koskimelonnan harjoitteluun ja koskimelontakurssien pitämiseen. Näiden melontatilanteiden olennainen sisältö on aivan muuta kuin kulkuoikeuden tarkoittamaa suoraviivaista läpikulkua (joka mainitaan komitean perusteluissa). Koskimelonnan harjoittelu/ koskimelontakurssien pitäminen on hyvin paikallaan pysyvää toimintaa, joka siten muodoltaan muistuttaa korttelirallia tai paikallaan pyörivää vesihiihtoa. Siihen yhtäläisyydet sitten päättyvätkin. Yleensä koulutuskäyttöön ja koskimelonnan harjoitteluun soveltuvien koskien (esimerkiksi Ahvion Martinkoski Kymijoessa) kohina jo on niin voimakas etteivät koskessa melovat melojat edes huudoillaan mitenkään voi häiritä rannalla olijoita – toisin kuin vesihiihdon tai korttelirallin aiheuttama melu. Myös melojien motiivi on toisenlainen samassa koskessa lähes paikallaan pyöriminen on välttämätön osa koskimelojana kehittymistä oli kyseessä sitten koskimelontaan liittyvä kilpaurheilu tai kehittyminen koskimelojana siinä mielessä, että voi paremmin ja turvallisemmin meloa jokiretkillä.

Vesihiihtäjät voivat melko helposti siirtyä alueelle, jossa toiminta ei vesistöisessä Suomessa aiheuta haittaa; sama tilanne on jäärata-ajoissa ja vesijeteillä ajelussa. Koulutus- ja koskimelontaan sopivia koskia Etelä- ja Keski-Suomessa on kuitenkin varsin vähän.  Oikeastaan vain Vuoksen vesistön muutamat järvestä-järveen tyyppiset kosket ja Kymijoen kosket ovat sellaisia, että niissä koskimelontaa voidaan tässä käsitellyn kurssituksen ja harjoittelun mielessä harjoittaa läpi kesän. Turvalliseen kurssitukseen ja koskimelontaharjoitteluun ei yleensä pienivetinen koski sovellu ei ainakaan hyvin. Koko Länsi-Suomessa ei ole kuin yksi suhteellisen vesivarma alkeiskoulutuskoski Murolekoski Näsijärven pohjoispäässä. Voimalaitokset ovat hävittäneet suurimman osan koskista. Jäljelle jääneistä  (joihin ei siis muun yleisen yhteiskunnallisen intressin näkökulmasta enää kovin herkästi rakenneta vesivoimaloita) ei yksikään saisi siirtyä pois koskimelonnan harjoittelu- ja kurssituskäytöstä uuden vesilakiehdotuksen pykälien perusteella, eikä edellä kuvattu koskimelontaharjoittelu tai kurssitoiminta saisi muuttua luvanvaraiseksi.

Yhteiskunta rahoittaa tälläkin hetkellä jo kymmeniä luonnon elämykselliseen virkistysliikuntaan tai ”terapeuttiseen” seikkailukasvatukseen liittyviä ammatillisia koulutusohjelmia, joissa koskimelonta on osa ammatillista koulutusta. Jo tästä näkökulmasta on tärkeä, että erityisesti Etelä- ja Keski-Suomen isojen vesistöjen harvat vapaat kosket ovat avoimia koskimelonnan kurssitoiminalle. Ne ovat koskimelonnan ”urheilukenttiä”. Tuntuisi kovin epäjohdonmukaiselta ja epätasa-arvoiselta, että samaan aikaan, kun yhteiskunta panostaa julkisista varoista voimakkaasti suureen määrään liikuntamuotojen perusinfrastruktuuria (urheilukentät, uimahallit, palloiluhallit, koulujen voimistelusalit jne.), niin yhden liikuntamuodon  eli koskimelonnan luonnon suomat vielä muutamat jäljellä olevat ”urheilukentät” eli tässä tarkoitetut kosket muuttuisivat melojille kielletyksi tai vaikeasti käytettäväksi alueeksi.

Edellisen perusteella toteamme tiivistetysti, että  oikein toteutettuna turhaa häiriötä aiheuttamatonta koskimelontaharjoittelua ja koskimelonnan kurssitoimintaa ei pitäisi uuden lain perusteella pitää sellaisena vesialueen käyttönä, joka edellyttää luvan, vaan aiheuttamansa vähäisen häiriön vuoksi sisältyy vesilain tarkoittamaan yleiskäyttöoikeuteen liikkua vesistössä. (pykälien pitäisi olla tulkinnaltaan selvästi tämän ajatustavan mukaisia)

Lopuksi toteamme kulkuoikeuteen liittyen, että tulva-alueiden lukeminen kulkuoikeuden piiriin on melonnan kannalta hyvä asia. Hyötyliikunnan näkökulmasta on sanottava, että kanadalaiskanootti on varmasti yksi käyttökelpoisimpia  välineitä liikkua tulva-alueella ja toisaalta tulva-alueet ihmiselle yleisestä haitallisuudestaan huolimatta saattavat tarjota alueella liikkujalle poikkeuksellisia positiivisia luontoelämyksiä.

2.2.2 Vesitaloushankkeet melonnan ja (soudun) näkökulmasta

Aluksi komitean lakiehdotuksesta:

Ensimmäisen luvun 3 pykälän määritelmissä todetaan vesitaloushankkeella tarkoitettavan: ”vesialueella toteutettavaa toimenpidettä tai rakennelman käyttämistä taikka maalla toteutettavaa toimenpidettä tai rakennelman käyttämistä, joka voi vaikuttaa pinta- tai pohjaveteen”

Saman luvun 6 pykälässä säädetään valtaväylästä, joka koskee jokia eli valuma-alue on yli 100 neliökilometriä. Melonnan kannalta on olennaista se, että joessa on valtaväylä ja sitä ei saa ilman lupamenettelyä tukkia. Kanooteille riittää 1,5 m leveä väylä ja kajakeille reilun 1 m levyinen väylä. Valtaväylä on aina melontaan tarpeeksi leveä, useimmiten joen pienillä virtaamilla liian leveä. Melonnan kannalta kapeassa valtaväylässä vesi riittää kulkuun paremmin pienemmilläkin kuivan ajan virtaamilla. Tämä tilanne saattaa olla se ”porsaanreikä”, joka tekee nykyisen lain puitteissa rakennetut tekokosket laillisiksi valtaväylän näkökulmasta, mutta käytännössä tulva-ajan mentyä melonnan kannalta käyttökelvottomiksi eli jo joen keskimääräisillä ja erityisesti keskimääräistä alhaisemmilla virtaamilla vesi häviää tekokosken kivien väleihin, niin että valtaväylän leveys kirjaimellisesti toteutuu, mutta sinänsä melontaan riittävä vesi virtaa niin, että tekokoskessa ei voi meloa.

Toisen luvun 7 pykälässä säädetään luvanvaraisuudesta. Sen lisäksi, mitä 3 luvun 2 ja 3 pykälässä säädetään luvanvaraisuudesta, vesitaloushanke on toteutettava… ettei siitä aiheudu vältettävissä olevaa yleisen tai yksityisen edun loukkausta, jos hankkeen tarkoitus voidaan saavuttaa ilman kustannusten kohtuutonta lisääntymistä kokonaiskustannuksiin ja aiheutettavaan vahingolliseen seuraukseen verrattuna.

Edelleen saman luvun 10 pykälässä säädetään: ”Vesistöön tehdyn rakennelman omistaja on velvollinen pitämään rakennelman kunnossa, niin ettei siitä aiheudu vaaraa taikka yleistä tai yksityistä etua loukkaavia vahingollisia tai haitallisia seurauksia”.

Edelleen 3 luvussa käsiteltävistä luvanvaraisista vesitaloushankkeista (kattaa kaikki vesitaloushankkeet jos ei toisin säädetä)  säädetään 2 pykälässä 7 momentti aiheuttaa vahinkoa tai haittaa vesiliikenteelle tai puutavaran uitolle…

Edelleen saman luvun 3 pykälä aina luvanvaraiset vesitaloushankkeet

Edellä 2 pykälässä tarkoitetuista seurauksista riippumatta seuraavilla vesitaloushankkeilla on aina oltava ympäristöviraston lupa:
1.	valtaväylän sulkeminen tai supistaminen sekä väylän käyttämistä vaikeuttavan laitteen tai muun esteen asettaminen

Edelleen saman luvun 4 pykälässä kohta 2) ja lisäksi a) hanke ei sanottavasti loukkaa yleistä tai yksityistä etua tai b) hankkeesta yleisille tai yksityiselle eduille saatava hyöty on huomattava verrattuna siitä yleisille tai yksityisille eduille koituviin menetyksiin.

Edelleen 10 pykälä samassa luvussa yleiset lupamääräykset
1)	hankkeesta ja sen toteuttamisesta aiheutuvien haittojen välttämisestä siten kuin 2 luvun 7 pykälässä säädetään
2)	vesistön ja pohjavesiesiintymän tilan säilyttämistä varten tarpeellisista toimenpiteistä ja laitteista.

Melonnan kannalta tärkein asia, joka liittyy näihin lupamenettelyä edellyttäviin vesitaloushankkeisiin ovat ennen muuta maisemointipadot ja tekokosket jokivesitöissä sekä aikaisemmin perattujen luonnonkoskien kalataloudellinen kunnostaminen.  Pääkysymys melonnan ja soudun kannalta on miten näissä hankkeissa on tähän saakka toteutunut valtaväylän säilyminen (valtaväylän sulkeminen tai supistaminen vaatii aina luvan) ja valtaväylään tai yleiseen kulkuväylään vaikuttava hanke on lupapäätöksessä määrättävä toteutettavaksi niin, että liikennettä voidaan vesistössä harjoittaa edelleen ilman huomattava haittaa.

Melonnan kannalta kysymys, voidaanko jostakin tekokoskesta meloa, on useimmiten vain joko-tai eli joko melotaan tai sitten kannetaan kalusto rakennelman ohi (jos rannoilla on mökit joudutaan vielä toisaalla käsitellyn kotirauhakysymyksen piiriin). Eli melojina luonnollisesti olemme sitä mieltä että, jos kulku ainakin osalta melojista estyy kokonaan (taitotaso ei riitä vaaralliseen tekokoskeen) ja toisin ja likimain samalla taloudellisella panostuksella  toteutettuna samasta tekokoskesta voisi meloa aivan hyvin, niin kyseessä on ilman epäilystä  sellainen liikenteelle aiheutettu haitta, jota ei saisi lain mukaan olla.

Arvioimme että nykyisen lain vastaavien säädösten vallitessa vain osassa valtaväylään vaikuttavista edellä kerrotuista vesitaloushankkeista on melonnan kannalta edes jollakin tavalla otettu huomioon. On kovin helppo suorittaa katselmus, jossa konkreettisesti osoitetaan, kuinka veden pinnan nostamista varten tehdyissä tekokoskissa/maisemointipadoissa ei valtaväylää melonnan kannalta ole mitenkään otettu huomioon. Esimerkiksi noin 200 km pitkä Kyröjoki, valuma-alueeltaan suurin Etelä- ja Keski-Pohjanmaan joista on tästä hyvä esimerkki. 

Esitämme harkittavaksi, miten lain pykäliä tai mahdollista lakia seuraavaa asetusta voitaisiin siten terävöittää, että lupaa vaativissa hankkeissa ympäristölupaviranomainen näkisi selväksi velvollisuudekseen käsitellä myös melonnan vesiliikenteen harjoittamiseksi.  Nykyisen lain vallitessa tämä asia ei ole toteutunut ja on selvästi nähtävissä, että mainittuja tekokoskia ja maisemointipatoja ja kalataloudellisesti kunnostettuja koskia tullaan tulevaisuudessa uudestaan korjaamaan melonta- ja osittain myös soutumahdollisuuksien turvaamiseksi. Yhteiskunnan (veronmaksajien) varojen käytön kannalta asian ei pitäisi mennä näin, koska melonnan/soudun huomioon ottamien ei alkuperäisessäkään vesistön muutos/kunnostustyössä välttämättä aiheuta minkäänlaista lisäkustannusta tai kustannus on vähäinen. Sen sijaan saman asian kahteen kertaan tekeminen aiheuttaa kustannuksia ja lisäksi melonta ja soutu ovat kärsineet vahinkoa niin kauan kun niiden kannalta huonosti toteutetut rakenteet on korjattu.

Pahimmillaan tekokosket ja maisemointipadot on toteutettu niin, että niitä lain oikeuttamina! melontakulkuväylinä (valtaväylää ei saa tukkia, liikennettä voi harjoittaa ilma huomattavaa haittaa) käytettäessä joudutaan ilmeiseen vaaratilanteeseen. Suomessa on jo tapahtunut lukuisia melontaonnettomuuksia, joissa ainakin voidaan herättää tulkintariita siitä, mikä osuus onnettomuudessa oli melojan puutteellisilla taidoilla, tahallisella onnettomuusriskin ottamisella ja mikä lähtökohtaisesti vaarallisella mahdollisesti lain vastaisella keinotekoisella rakenteella.

Eli yksinkertaisesti sanottuna nykyisen lain puitteissa ei melonnan kannalta toimiva valtaväylä toteudu edellä selostetun tyyppisissä vesitaloushankkeissa. Tähän pitäisi uuden lainsäädännön keinoilla tai asetuksella saada aikaan edellä luonnehdittu muutos.

Sillat ovat pienissä joissa ja puroissa usein melojalle samantyyppinen este kuin huonosti toteutetut tekokosket ja maisemointipadot. Emme löytäneet vesilakiehdotuksesta ollenkaan kohtaa, joka soveltuisi tähän siltakysymykseen (aina luvanvaraiset siltahankkeet koskevat vain yleisiä kulkuväyliä ja yleisessä luvanvaraisuudessa ei näyttäisi olevan kulkuoikeuteen liittyvää velvoitetta lupaviranomaisen harkintaa ohjaamaan).

Nykyisellään melojien säännöllisesti käyttämissä pienissä joissa ja puroissa on ilmeisesti sekä laillisia että laittomia ainakin melonnan kannalta hyvänä tulva-aikana alikulkuun liian matalia siltoja. Kaikkein ikävimmältä tuntuu, kun jopa retkeilyreitistöjen polkusillat ovat usein niin matalia, että meloja ei voi meloa niiden ali. Joku säätely tässä pettää, mutta kuten sanottu emme löytäneet lakiehdotuksesta kohtaa johon tämä liittyisi. Pitäisikö yleiseen luvanvaraisuuteen lisätä tästä jotakin? Onhan varsin kummallista että taatusti ympäristöhallinnon tiedossa olevat retkeilyreittihankkeet toteutetaan polkusiltojen osalta niin, että melonta estyy tai vaikeutuu.

Edellä siteeratussa lakiehdotuksen  2 luvun 10 pykälässä säädetään rakenteen omistajan velvollisuudesta pitää se vaaraa aiheuttamattomassa kunnossa. Tämä ehto ei toteudu melonnan kannalta.

Nykyisin olennainen osa jokivesistöjen melontakelpoisuuden arvioinnista on nimenomaan keinotekoisten rakennelmien aiheuttamien vaarojen arviointia. Etelä- ja Keski-Suomen jokivesitöissä on varsin runsaasti kaiken asteisia rakennelmien aiheuttamia vaaratekijöitä. Suurin osa näistä vaaratekijöistä liittyy alkuperäisestä käytöstä poistettuihin rakenteisiin, eriasteisessa sortumistilassa oleviin patoihin, vanhoihin uittolaitteiden jäännöksiin vesisahojen raunioihin jne. Tätä perusvaaraa pahentaa se, että tulvavirtaamat irrottavat säännöllisesti jokien rannoilta pienimuotoisia (lupaa vaatimattomia) rakennelmia – laitureita, aitoja (pahimmillaan piikkilankaa) jne., jotka tietysti tarttuvat todennäköisimmin patoraunioihin tai uittolaitteiden jäännöksiin. Tätä vaaraa edelleen pahentaa kansalaisten ajattelemattomuus, jokeen suhtaudutaan lähimpänä kaatopaikkana (onneksi tämä asia on kokemustemme mukaan tehokkaamman veden puhdistamisen seurauksena parantuneen jokivesistön virkistysarvon tajuamisen myötä selvästi vähenemässä). Lisäksi metsätalous myös jättää helposti hakkuutähteitä siten, että ne purojen ja pienien jokien tulvalla melottavissa uomissa lähtevät tulvan mukana helposti kulkemaan ja tietysti tarttuvat helpoimmin edellä mainittuihin rakennelmiin.

2.2.3	Melontaan (soutuun) liittyvät vireillepano-oikeuteen liittyvät kysymykset

Lakiehdotuksen 14. luvun valvonta ja hallintopakko luvussa säädetään: alueellinen ympäristökeskus ja kunnan ympäristönsuojeluviranomainen valvovat tämän lain ja sen nojalla annettujen säännösten ja määräysten noudattamista ….

Edelleen saman luvun  9 pykälässä säädetään vireillepano-oikeudesta. Jollei 4 pykälässä tarkoitettu asia ole tullut vireille valvontaviranomaisen aloitteesta, asian voi panna ympäristölupavirastossa kirjallisesti vireille
1.	asianosainen
2.	rekisteröity yhdistys tai säätiö, jonka tarkoituksena on ympäristön-, terveyden- tai luonnonsuojelun taikka asuinympäristön viihtyisyyden edistäminen ja jonka sääntöjen mukaisella toiminta-alueella kysymyksessä olevat vaikutukset ilmenevät
3.	toiminnan sijaintikunta
4.	asiassa yleistä etua valvova viranomainen

Melonnan ja (soudun) kannalta tässä pykälässä on olennaista 2 momentti rekisteröity yhdistys jne. … ja siinä edelleen kohta viihtyisyyden edistäminen. Melontaan ja soutuun liittyvän vireillepano-oikeuden näkökulmasta on erittäin tärkeää, että melontaa tai soutua edistämään perustettu yleishyödyllinen yhdistys on tässä tarkoitetussa mielessä viihtyvyyttä edistäviä. Muuten melojille ja soutajille jää käytännössä vain yleinen kantelumahdollisuus, jos laissa säädetty valvontaviranomainen ei jostakin syystä käsittele melonnan ja soudun intressistä jotakin vesitaloudelliseen hankkeeseen liittyvää asiaa (niin kuin nykyisin käy). Tämä kohta on sikäli tärkeä, että on sattumanvaraista, että melojien näkemys tulee kuulluksi asianosaisena, koska melonnassa (soudussa) on kyse yleiskäyttöoikeudesta ja asianosaisuus edellyttää ennen muuta maa- tai vesialueen omistusta vesitaloushankkeen vaikutuspiirissä.

Edelleen laki on aika heikko elinkeinonharjoittajan edunvalvonnan näkökulmasta. Melonnan ohjelmapalveluita tarjoavan yrittäjän keinot saada yleiskäyttöoikeuteensa liittyvä asia esille ovat melko työläät, jos alueellinen ympäristökeskus ei omaehtoisesti ymmärrä kehittää asioita uuden kasvavan elinkeinohaaran kannalta myönteisesti. Ainakaan toistaiseksi ei yleisesti ole nähtävissä, että valvontaviranomainen pääsääntöisesti ymmärtää melonnan näkökulman.

3. Melonnan (soudun) yhteiskunnallista merkittävyyttä luonnehtivia laskelmia

Maaseudulla toimivia organisaatioita (maaseutumatkailuyrityksiä, maatilamatkailutiloja, ohjelmapalveluyrityksiä. leirikeskuksia jne.), jotka tuottavat sellaisia matkailupalveluita, joihin melonta tai muu vastaava vesistön käyttö voi liittyä lienee ainakin 3000. Tuskin kuitenkaan yli 4000. Maaseutumatkailun teemaryhmän pääsihteerin arvio, joka perustui alueellisiin selvityksiin oli 3500.  Suomi on yksi maailman järvisimpiä kolkkia, 180000 järveä ja pitkä meren rannikko takaavat sen, että näistä palvelun tarjoajista varmasti 90% on ainakin potentiaalisia vesistöön liittyvien melonta- tms. vastaavien palveluiden tarjoajia. (Suomen leirintäalueista esimerkiksi noin 95 % on vesistön rannalla)

Kansainvälisiin selvityksiin perustuvissa matkailun vetovoimatekijöiden vertailuissa Suomi painottuu matkailukohteena erityisesti puhtaan luonnon näkökulmasta. Suomen houkuttelevuutta matkailumaana käsitellään esimerkiksi kahdessa tuoreessa MEK:in selvityksessä: MEK A:132 Spontaanit mielikuvat Suomesta seitsemällä päämarkkina-alueella Euroopassa, 2003 ja MEK A: 128 Mikä parasta Suomessa, 2003.

Melontaan liittyviä volyymeja voi paremman tilastoaineiston puuttuessa tarkastella Suomessa vuosittain myytävien kanoottien lukumäärän avulla. Vuonna 1996 oli arvioitu myyntitilastojen perusteella Suomen vesillä olevan noin 24 000 kanoottia (Harri Luukkasen selvitys kanoottimyynnistä Melojalehdessä 1996). Sekä kanoottien myynti että melontaharrastuksen suosio on kasvanut siitä moninkertaiseksi viimeisten vuosien aikana, ja viimeisimmässä valtakunnallisessa liikuntatilastossa melonta kuului eniten suosiotaan kasvattaneisiin lajeihin. Suomen kanoottiliiton jäsenseuroissa meloo noin 9 000 – 10 000 melojaa, mutta he ovat vain murto-osa harrastajamääristä. Yhdellä harrastuskäytössä olevalla kanootilla meloo keskimäärin huomattavasti yksi meloja, kaupallisessa toiminnassa kerroin on luonnollisesti kymmeniä jo yhden vuoden aikana.

Suomen kanoottikauppa on selkeästi keskittynyt muutamiin erikoisliikkeisiin, joten parilta alan kauppiaalta (Björn Lehtinen Bear & Water Oy ja Harri Kalliovalkama Free Heels Oy) kysyttyä Suomessa vuosittain myytyjen kanoottien määrää on pidettävä suhteellisen varmana. Heidän arvionsa mukaan Suomessa myydään 2500-3500 kanoottia vuosittain.  

Kanootin teknisenä käyttöikänä voi pitää varmasti ainakin 10 vuotta. Silloin 10 vuodessa myydyt kanootit edustavat koko Suomen kanoottimäärää eli 30000 kanoottia. Tietysti kasvavalla alalla 10 vuotta sitten ei vielä myyty 3000 kanoottia vuodessa, mutta todellisuudessa kanootin käyttöikä on huomattavasti enemmän kuin 10 vuotta ja nykyisillä näkymillä kanoottien myynti kasvaa koko ajan ja Luukkaisen arvio kanoottimäärästä jo 1996 oli 24000. 

Seuraava laskuesimerkin pohjana on hyvin varovainen 30000 kanootin lukumäärä arvio, luku voi olla hyvinkin 45000. Silloin seuraavan laskelman luvut pitää pääsääntöisesti kertoa kertoimella 1,5.

Jos ajatellaan 30 000 kanootin uushankinta-arvoa ja yksikköhintana pidetään 1000 €, niin päädytään lukuun 30 milj. €. Tästä pääoma-arvosta noin 50% voi olla alan yrittäjien tai muiden ammattimaisesti toimivien tahojen, kuten seurakuntien leirikeskusten, leirintäalueiden, valtion nuorisokeskusten, luontomatkailua opettavien oppilaitosten jne… kalustoon sitoutunutta. Tämä prosentti voi olla myös 30 tai 40. Jos tässä laskelmassa kanoottien kokonaismääränä pidetään 45000, niin silloin ammattilaisten osuutena on edelleen pidettävä 15000 kanoottia eli reilu 30% koko määrästä. Laskelmamme on suuntaa antava. 

Seuraavassa laskentamallissa korkotekijää ei huomioida, koska laskelma on monessa suhteessa arvionvarainen siinä määrässä, että sen suuntaa-antavuus toteutuu aivan hyvin ilman korkotekijää.  Toisaalta on huomautettava, että korkotekijä tekisi laskelmasta omalta pieneltä osaltaan melonnan taloudellista merkitystä kasvattavan, koska investoinnin hankintameno aiheutuu aina ennen kuin siitä saatavat tuotot. Muutenkin laskentamalli on varsin varovainen – Kaavalla pessimistinen, realistinen optimistinen arvioimme mallin realistisen ja pessimistisen välimaastoon.

Kaupallinen kanootin vuorokausivuokra on tavanomaisimmin 20-30€/vrk. Jos vuorokausivuokrasta  reilu puolet ajatellaan muodostuvan kanootin vuokraamiseen liittyvästä työstä ja vajaa puoli pääoman kuolettamisesta (10€/vrk), niin  silloin yhteen kanoottiin pitää liittyä 100 vuorokauden vuokraustapahtumaa, että se on maksanut itsensä takaisin. Ohjelmapalveluyrittäjien arvioituun 15000 kanoottiin pitää siten liittyä 1,5 milj. vuorokauden vuokraustapahtumaa, jotta ne kuolettavat oman pääomansa. 10 vuoden kanootin käyttöiällä tämä tarkoittaa 150000 vuokrausvuorokautta vuodessa. Jos kanoottien pääoman halutaan tuottavan, niin silloin vuokraustapahtumia on oltava enemmän. Jos pääomalle halutaan 10% vuotuinen tuotto, niin siitä tulee toiset 150 000 vuokraustapahtumaa (pääoma 15 milj €, siitä 10% 1,5 milj. € edellyttää 10 € vuorokausivuokraustapahtuman hinnalla 150000 vuokraustapahtumaa). Eli tällä tavalla ajateltuna yrittäjien 15 000 kanootin pitää olla joka kesä keskimäärin 20 päivää vedessä kuolettaakseen itsensä ja tuottaakseen sijoitetulle pääomalle 10 %. Jos arvioidaan että nämä nykyiset kanootit jakautuvat 3000 potentiaalisesta yrityksestä 1500:aan, niin silloin heillä on 10 kanoottia/yritys keskimäärin. (luvut voivat yhtä hyvin olla 750 ja 20, mutta volyymin kokonaissuuruusluokka lienee 15000 luokkaa) Eli keskimääräisellä yrittäjällä on 200 vuorokauden vuokraustapahtumaa vuodessa, jos pääoman tuotto on 10%. Jos vuodessa on teoriassa 100 kunnon melontapäivää (toukokuun puolesta välistä syyskuun puoleen väliin n. 120 vrk joista 20 vrk ennustettavissa olevaa huonoa säätä, jolloin kauppa ei käy), niin keskimääräisen yrittäjän kalustosta osa ui joka viikonloppu ja pienempi osa 1-2 arkipäivänäkin.

Kanootin vuokraustapahtuman pääomaosuuden ajateltiin edustavan vain vajaata  puolta vuokrauksen myyntiarvosta 25 € vuorokausivuokrasta 15 € jää työn ja verojen osuudeksi. Edellisen kanootinvuokrauksen työn (+verojen) arvo on siten 1,5 kertaa kuoletettavan pääoman + pääoman tuotto-odotuksen arvo eli 45 milj. € 10 vuodessa. Eli yhteensä edellisillä oletuksilla, kun eri vuosien rahasummia ei diskontata johonkin ajanhetkeen tarvitaan  10 vuodessa 75 milj. € myynti eli 7,5 milj. €/v eli keskimääräisen kanootinvuokrausyrittäjän myynti on 5000 €/v. 

Edellisen laskelman keskeinen oletus on 10 % pääoman tuotto-odotus ja se siis toteutuu 20 vuokrauspäivällä vuodessa. 20 päivää merkitsee teknisesti alhaista käyttöastetta, jos sopivia melontapäiviä on noin 100. Jos käyttöaste onkin jo nykyisin 40 päivää kaudessa olemassa olevalle kalustolle, niin silloin edelliset luvut pitää kertoa kahdella.

Vielä paljon suurempiin, monikertaisiin lukuihin päädytään, jos ajatellaan melonnan olevan se houkutin Suomen kesässä, joka saa matkailijan tekemään maaseutumatkailun suhteen myönteisen päätöksen eli melonnalla saattaa olla arvaamattoman suuret kerrannaisvaikutukset jo suoraan varsinaisten luontomatkailun palveluiden tuottajien toiminnassa. Yksi esimerkki tästä. Jos asiakas haluaa yhden kanootin 50 km päähän paikalle kuljetettuna palvelun tuottajan varastopisteestä, niin tämä merkitsee palvelun tuottajan kannalta yhteensä 200 km ajomatkaa. Jotta kanootin kuljettaminen on mitenkään järkevää pitää kuljetuksesta saada vähintään 0,5 €/km eli edellisessä tapauksessa sata euroa. Jos kanootti vuokrataan viikonlopuksi 2 vrk hinnalla, niin sen päälle tuleva kuljetuspalvelu onkin kaksinkertainen kanootin vuokraan nähden. Jos kyseinen tilanteen vuokraaja on tavanomainen suomalainen perhe, joka tarvitseekin 2 kanoottia, niin silloin kanoottivuokra ja kuljetuspalvelu on yhtä suuri.

Edellinen kuljetusesimerkki toimii myös hyvänä esimerkkinä matkailusta ja kestävästä kehityksestä. (esimerkki toimii sekä liiketoiminnan, että harrastustoiminnan mielessä) Luontomatkailun ydinliiketoimintaa (tai melontaharrastuksen ydin) ei ole autolla ajaminen ja siten uusiutumattomien luonnonvarojen kuluttamien, vaan tähän joudutaan osittain olosuhteiden aiheuttamana. Jotta varsinaisen luontoelämyksen kannalta turhaa autolla ajamista voidaan ainakin haluttaessa välttää on vesilain osaltaan taattava, että maailman vesitöisimmässä maassa, jossa vesien runsaus  luo tähän hyvät mahdollisuudet ei lainsäädännön keinoilla vesistöissä liikkumisen oikeus siten kavennu, että varsinkin suurista väestötaajamista joudutaan tarpeettoman usein  matkustamaan ensin huomattavan kauas, että päästään melomaan. Tähän teemaan lausunnossamme palataan lakiehdotuksen pykälien tasolla toisaalla.

Edellisen laskelmakaavion olennainen luku on Suomessa vuosittain myytävät 3000 kanoottia. Siitä seuraa, että maassamme on varmasti ainakin 30 000 kanoottia, niitä voi olla huomattavasti enemmänkin (optimistisempi arvio perustuen Luukkaisen lukuun 24000 vuodelta 1996 ja nykyiseen myyntiin on 45000). Se miten nämä kanootit jakautuvat luontomatkailuyrittäjien ja harrastajien kesken tai se, kuinka suurella osalla matkailuyrittäjistä on kanootteja on sivuseikka, joka ei vaikuta peruslaskuesimerkin kokonaisuuteen kovin paljon. 

Melonnan kerrannaisvaikutus matkailuelinkeinoon on tietysti erilainen, jos kyseessä on harrastemelonta tai elinkeinon harjoittajan tuottamien melontapalveluiden kuluttaminen – jälkimmäisessä tapauksessa myydään aktiivisesti melonnan yhteydessä muuta matkailupalvelua.

Edellä oletettiin, että puolet arvioiduista 30 000 kanootista oli melontapalveluita tuottavissa yrityksissä ja loput yksityisessä tai seurakäytössä. Melontaseurojen toimintaan liittyvistä melontasuoritteista ei voi tehdä edellisen kaltaisia laskelmia eikä myöskään järjestäytymättömistä yksityisistä melojista.  Summittaisesti voi tietysti muuttaa tämän sektorin rahan arvoiseksi ajattelemalla, jos se olisi tuotettu edellä hahmoteltujen kaupallisten palveluiden ehdoilla. Silloin päädytään kaksinkertaiseen rahalliseen kokonaisarvioon.

Edellä käsitellyt  puhtaasti melontaan liittyvät rahavirrat eivät tietenkään Suomen kansantalouteen suhteutettuna ole suuria, mutta eivät merkityksettömiäkään. Asiaa voi hieman havainnollistaa. Laskuesimerkin keskimääräisen kanoottiyrittäjän vuokrien työosuus oli 3000 € ja yrittäjiä oli 1500. Näillä ehdoilla muodostuu noin 1500 henkilötyökuukautta sesonkiluonteista kesätyötä suoraan kanootin vuokraamisesta ilman mitään lisukkeita kuten kuljetukset, perehdytys, opastus jne. Nämä jälkimmäiset varmasti 2-3-kertaistavat edellisen esimerkin työn määrän.

Järviseen Suomeen ja sokkeloiseen saaristoon mahtuu kanootteja paljon enemmän kuin edellisen laskentaesimerkin 30 000 (45000), niin että niiden määrän kasvua ei edes helposti huomaa. Jos jokaisella järvellä olisi edes yksi kanootti, niin silloin lukumäärä olisi 6-kertainen. Tästä jo pitäisi huomata, että jyrkimmänkin kestävän kehityksen vaatimusten näkökulmasta melontasuoritteen tekninen yläraja on niin korkealla, ettei sitä helposti saavuteta. Vaikka potentiaaliset kasvuedellytykset ovat hyvät, niin silti yksittäisen melojan, melontaseuran tai ammatinharjoittajan näkökulmasta yksittäinenkin ihmisen toiminnan tuloksena syntynyt melonnan este voi olla merkittävä haitta, joka nostaa melonnan kustannuksia ja lisäkustannukset ovat tyypillisesti saastuttavan liikenteen aiheuttamia.

Vaasassa 5.11.2004

Suomen Kanoottiliitolta toimeksi saaneena

Pekka Tyllilä