Helsinki
Helsingfors
	
Dnro
Dnr	
	1.11.2004	UUS-2004-J-104-30     	
	
	No YS 1295	
	Oikeusministeriölle
     
     		
	
Viite 
Hänvisning	Lausuntopyyntö 30.7.2004, OM 7/021/2004		
	
Asia 
Ärende	LAUSUNTO VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ		

Oikeusministeriön asettama vesilakitoimikunta on laatinut mietinnön vesilain uudistamistarpeista. Uudistamistarpeiden taustalla ovat lainsäädäntömuutokset, kansainvälisen vesioikeuden kehitys samoin kuin yhteiskunnan ja vesivarojen käytössä nyt voimassa olevan vesilain (264/1961) säätämisen jälkeen tapahtuneet muutokset. Uudistuksen tarkoituksena on vesilain laaja-alainen tarkistaminen ja ajanmukaistaminen. Toimikunta on katsonut, että sen käsittelemiä keskeisiä asioita ovat mm. yleiskäyttöoikeudet, vesitaloushankkeiden luvanvaraisuus ja lupaharkinta, vesilain ehdoton luvanmyöntämiseste, kalatalousvelvoitteet ja kalatalousmaksu, vedenotto ja vesikauppa, ojitus, vedenkorkeuden pysyvä muuttaminen ja kunnostushankkeet, vesivoiman hyväksikäyttö, katselmustoimitus ja lopputarkastus, voimassa olevien lupien tarkistaminen, vesipolitiikan puitedirektiivi, vesilain säätämisjärjestys ja tilusjärjestelyt vedenostohankkeissa. Mietintö (Kom 2004:2) on laadittu hallituksen esityksen muotoon, mutta siitä puuttuvat mm. liitännäislakien muutosehdotukset, luonnokset uuden lain nojalla annettaviksi asetuksiksi ja esitysten vaikutusten arvioinnit.

Uudenmaan ympäristökeskus pitää hyvänä toimikunnan ratkaisua kirjoittaa vesilaki kokonaan uudestaan. Uusittu vesilaki on rakenteeltaan muutoin selkeä, mutta lukukohtaisesta numeroinnista pitää luopua. Ympäristökeskus esittää, että koko laissa käytetään juoksevaa numerointia. Lain säännöksiin on hankala viitata ja virheiden mahdollisuus lisääntyy, kun pykälän lisäksi täytyy tarkistaa myös lukua osoittava numero. 

Ympäristökeskus pitää puutteena sitä, että liitännäislakien muutosehdotuksista ei ole mahdollista lausua samassa yhteydessä kuin vesilain muutosehdotuksesta. Erityisesti tämä koskee vesilain uudistamisesta ympäristönsuojelulakiin aiheutuvia muutoksia. Samoin eduskunnan käsiteltävänä oleva ehdotus laiksi vesienhoidon järjestämisestä on merkittävä mm. vesilain mukaisen luvan myöntämisedellytyksiä ajatellen ja ehdotuksen liittymäkohtia uuteen vesilakiin on tutkittava tarkemmin.

	Määritelmistä (1 luvun 3 §)

	Ympäristökeskus katsoo, että 4-6) kohtien määritelmiä (joki, puro ja noro) tulisi selventää. Erityisesti noron määritelmä on hankala, koska se rakentuu niihin ominaisuuksiin, mitä norolla ei ole. Ojan määritelmä puuttuu. Ojituksen määritelmä on esitetty lain 5 luvun 1 §:ssä. Luonnontilaisuuden määritelmä puuttuu. Määritelmä on keskeinen vesilain soveltamisen kannalta.

Kohdan 9) vesitaloushankkeen määritelmää tulisi selventää. Määritelmää kannattaisi selventää siten, että konkreettisemmin kerrotaan mitä toimenpiteitä vesitaloushankkeella tarkoitetaan, esimerkiksi: "Tässä laissa tarkoitetaan 9) vesitaloushankkeella vedenottoa, ojitusta, keskivedenkorkeuden pysyvää alentamista ja nostamista, säännöstelyä, vesivoiman hyväksikäyttöä, puutavaran uittoa, ruoppausta, läjitystä, padon rakentamista ja purkamista, sillan, laiturin, johdon tai viemärin rakentamista, maa-ainesten ottoa ja muuta vastaavaa vesialueella tai maalla toteutettavaa toimenpidettä tai rakennelman käyttämistä, joka voi vaikuttaa pinta- tai pohjaveteen."

	Vesialueen raja (1 luvun 5 §)

	Lainkohdasta ei käy ilmi, kuka määrää vesialueen rajan vedenkorkeuden tai vesi- ja maa-alueen keskinäisen aseman muututtua.

Yleiskäyttöoikeudet (2 luku)

Ympäristökeskus pitää perusteltuna toimikunnan ehdotusta rikoslain 25 luvun 11 §:ään sisältyvän kotirauhan ulottamista pihaan välittömästi liittyville vesialueille. Esimerkkinä ehdotuksen mukaisella tavalla uusittujen säännösten mukaan rangaistavasta toiminnasta toimikunta esittää häiritsevän edestakaisen ajon vesiskootterilla tai muualla kulkuneuvolla rannan läheisyydessä. Ympäristökeskus huomauttaa, että ehdotettu uudistus ei kuitenkaan saa estää tavanomaisen kulkemisen ja muiden vesilainmukaisten yleiskäyttöoikeuksien asianmukaista käyttöä. Kotirauhaa loukkaavien toimenpiteiden määritelmä tulisi esittää selkeästi esimerkiksi rikoslain muutosta koskevassa lakiesityksessä tai sen perusteluissa. Jos asiasta säädetään rikoslaissa, vesilain rangaistussäännöksiä koskevaan lukuun tulisi kirjoittaa viittaussäännös tästä rangaistavasta menettelystä.

	Veden omistus ja vallinta (2 luvun 1 §)

	Vallita-verbi on outo nykyisessä kielenkäytössä. 

	Oikeus haitan poistamiseen ja ruoppausmassan sijoittamiseen  (2 luvun  6 §)

	2 luvun 6 §:n 1 momentissa esitetty menettely kaikkien ruoppausten ilmoittamisesta on selkeämpi ja yksinkertaisempi kuin menettely nykyisen lain mukaan. Ilmoitusten käsittelystä ympäristökeskus lausuu myöhemmin kohdassa "Ympäristökeskusten tiedonsaanti ei-luvanvaraisista hankkeista".

	6 §:n 1 momentissa edellytetään, että ruoppauksesta on ilmoitettava ennakolta vesialueen omistajalle. Ympäristökeskus katsoo, että ruoppausmassan sijoittamisesta tulisi myös ilmoittaa vesialueen omistajalle, vaikka suostumusta ei 6 §:n 2 momentin mukaan edellytetäkään. 

	6 §:n 2 momentissa säädetään, että ruoppausmassan saa ilman omistajan suostumusta sijoittaa toisen vesialueelle, jos sijoittamiseen ei tarvita lupaa 3 luvun 2 §:n mukaan. 3 luvun 3 §:n 7) kohdan mukaan muun kuin merkityksettömän pienen ruoppausmassamäärän sijoittaminen Suomen aluevesille edellyttää ympäristölupaviraston lupaa. Näiden kahden ruoppausmassan sijoittamista koskevan lainkohdan soveltamisalaa tulisi selventää. Lainkohtien perusteluissa tulisi esittää esimerkein lainsäätäjän käsitys lupaa edellyttävästä ruoppauksesta ja läjityksestä sekä "merkityksettömän pienestä määrästä". Viittaus ruoppauksen ja läjityksen osalta 3 luvun 2 §:n luvanvaraisuussäännöksiin jättää tilanteen edelleen liian tulkinnanvaraiseksi.

	Oikeuden saamisen edellytykset (2 luvun 12 §)

	2 momentin 5) kohtaa olisi selvennettävä siten, että toisen alue voi olla maa- tai vesialuetta. Tämä ilmenee kyllä määritelmistä, mutta selvennyksen vuoksi sen voisi kirjoittaa myös tähän lainkohtaan. 

3 momentissa säädetään yleisen tarpeen vaatiman vesitaloushankkeen oikeuksista toiselle kuuluvaan alueeseen. Sääntelemättä on, mitkä ovat yksityisen tarpeen vaatiman vesitaloushankkeen oikeudet. 

		Luonnontilaisten purojen suojelu 

Purot ovat nykyisessä vesilaissa ja myös toimikunnan lakiesityksessä vesistöjä, joita koskee voimassa olevan lain vesistön muuttamiskielto ja uuden lakiesityksen 3 luvun 2 §:ssä esitetty lupakynnys. Toimikunta on esittänyt, että ennen vesilain uudistamista koskevan hallituksen esityksen antamista tulee selvittää mahdollisuus sisällyttää luonnontilaiset purot vesilain nojalla suojeltuihin luontotyyppeihin (2 luvun 9 §). Toimikunnan mukaan selvityksessä tulee ottaa huomioon myös metsälainsäädännön ja vesilain muodostama kokonaisuus. Ympäristökeskus katsoo, että lautakunnan esittämä selvitys on tarpeellinen. Asian jatkovalmistelussa tulisi harkita esimerkiksi luonnontilaisten lähdepurojen sisällyttämistä vesilain nojalla suojeltuihin luontotyyppeihin tai lisäedellytyksiä luvan myöntämiselle, jos vesitaloushankkeen vaikutusten kohteena on luonnontilainen puro.

	Ympäristökeskuksen tiedonsaanti ei-luvanvaraisista hankkeista
	
	Lakiesityksessä esitetyt ilmoitusvelvollisuutta koskevat säännökset lisäävät tiedonsaantia. Ympäristökeskus huomauttaa, että vesilakia valvovan kunnan ympäristönsuojeluviranomaisen tiedonsaantia ei ole laissa turvattu. Ympäristökeskus katsoo, että kaikkien 2 luvun 14 §:ssä tai 5 luvun 6 §:ssä säädettyjen ilmoitusten käsittely ympäristökeskuksessa ei ole tarpeen. Ympäristökeskus ei pidä 3 luvun 2 §:n 2 momentissa tarkoitettujen suostumusten lähettämistä valvontaviranomaiselle tarpeellisena. 

	2 luvun 14 §:n mukaan alueelliselle ympäristökeskukselle on annettava kirjallinen tieto laissa tarkemmin määritellystä ruoppaamisesta, maa-ainesten ottamisesta ja pinta- ja pohjaveden ottamisesta vähintään 14 vuorokautta ennen toimenpiteiden aloittamista. Perustelujen mukaan velvollisuuden käyttöala olisi kuitenkin suppea rajoittuen ainoastaan varmistamaan, että valvontaviranomaisilla on lain valvonnan kannalta riittävät tiedot. Perustelujen mukaan ilmoitus ei tavallisesti edellyttäisi toimenpiteitä ympäristökeskukselta, mutta antaisi kuitenkin ympäristökeskukselle mahdollisuuden ryhtyä toimenpiteisiin. Lain vastaiseksi osoittautuvan toimenpiteen toteuttaja ei esimerkiksi voi säännökseen nojautuen vedota siihen, että ympäristökeskus ei ole reagoinut tehtyyn ilmoitukseen. Ympäristökeskus pitää perusteluja sinänsä oikeansuuntaisina, mutta huomauttaa, että ilmoitusten tarkistaminen edellyttää perehtymistä asiaan ja mahdollisesti lisäselvityksiä. Ilmoituksen tekijä odottaa, että valvontaviranomainen ilmoittaisi käsityksensä toimenpiteen luvantarpeesta tai lainvastaisuudesta 14 vuorokauden kuluessa ilmoituksen tekemisestä. Näin ollen 14 vuorokautta on liian lyhyt aika reagoida. Määräaika pitäisi olla vähintään 30 vuorokautta.

	Ruoppausilmoitusten tarkastaminen muodostaa huomattavan osan vesirakentamisen valvonnasta ympäristökeskuksessa. 2 luvun 6 §:n 1 momentissa esitetty säännös, että ruoppauksista, jotka eivät edellytä lupaa 3 luvun 2 §:n nojalla, on ilmoitettava alueelliseen ympäristökeskukseen. Säännös yksinkertaistaa ilmoitusjärjestelmää nykyiseen verrattuna, mutta johtaa kuitenkin ympäristökeskuksille tulevien ilmoitusten määrän merkittävään nousuun. Ympäristökeskus esittää, että harkittaisiin mahdollisuutta ohjata ruoppausilmoitukset kokonaan tai joiltakin osin kuntien ympäristönsuojeluviranomaisten käsiteltäväksi. 

	Ojitusta koskevasta ilmoituksesta säädetään 5 luvun 6 §:ssä. Ilmoitus tulee tällöin tehdä vähintään 60 vuorokautta ennen ojitukseen ryhtymistä. Ojituksesta ilmoittaminen vastaisi perustelujen mukaan merkitykseltään 2 luvun 14 §:ssä säädettävää ilmoittamisvelvollisuutta. Ojitusta koskevan ilmoituksen siirtämistä 2 luvun 14 §:ään tulisi harkita, jotta ilmoituksista säädettäisiin samassa lainkohdassa. Toinen vaihtoehto olisi kirjoittaa viittaussäännöksiä.

	Vaikka valvontaviranomaisen tiedonsaanti yksittäisistä ei-luvanvaraisista hankkeista on järjestetty ilmoitusmenettelyllä, ongelmaksi jää kuitenkin hankkeiden yhteisvaikutus. Esimerkiksi yksittäinen ruoppaus ei välttämättä ylitä lupakynnystä, mutta samalla vesialueella peräkkäin suoritetut ruoppaushankkeet saattaisivat yhteisvaikutuksiltaan ylittää lupakynnyksen. Samoin pintaveden oton yhteisvaikutus voi olla haitallinen esimerkiksi joen taimenkannalle. Tältä osin ilmoitusvelvollisuuden raja pitäisi olla alle 100 m3/vrk . Lakiesityksen jatkovalmistelussa tulisi harkita, miten yhteisvaikutukseen voitaisiin tarvittaessa puuttua. 

	Ilmoituksen tulee sisällöstä tulee säätää asetuksessa. Ilmoituksessa tulisi olla samat tiedot kuin nykyisin VA 85 §:n mukaan vaaditaan toimenpiteistä, jotka eivät vaadi ympäristölupaviraston lupaa.

Vesitaloushankkeiden luvanvaraisuus ja lupaharkinta (3 luku)

Toimikunta on katsonut tarpeelliseksi selkeyttää vesitaloushankkeiden luvanvaraisuuden sääntelyä. Toimikunta esittää, että lain kieltokeskeinen rakenne purettaisiin muotoilemalla nykyiset yleiskiellot selvemmin lupakynnyksiksi ja että lakiin sisältyisi lisäksi luettelo aina luvanvaraisista hankkeista. Ympäristökeskus pitää esitettyä muutosta luvanvaraisuutta selkeyttävänä, erityisesti ajatellen kansalaisten mahdollisuutta saada selvyyttä suunnittelemiensa hankkeiden luvanvaraisuudesta. Toisaalta yleiskiellot korostavat suojeltavien intressien tärkeyttä lupakynnyksiä paremmin. Yleiskieltojen poistaminen ja toimikunnan esitys uudeksi vesilaiksi saattavat nyt esitetyssä muodossaan kuitenkin heikentää vesiensuojelua.

Nykyisen vesilain 1 luvun 19 §:ssä säädetään, että mm. lainkohdassa tarkemmin määriteltyyn vesistön ruoppaamiseen, ruoppausmassan sijoittamiseen vesialueelle ja ojitukseen tarvitaan vesilain mukainen lupa myös silloin, kun niistä voi aiheutua ympäristönsuojelulain 3 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettua pilaantumista vesialueella. Edelleen on säädetty, että ympäristölupaa ei tällöin tarvita. Toimikunnan ehdotuksen mukaan em. hankkeet ovat edelleen vesilain sääntelyn alaisena. Toimikunnan ehdotuksen perusteluissa mainitaan (s. 37), että ruoppaus ja ruoppausmassan sijoittaminen ovat toimenpiteitä, jotka tulisi ympäristönsuojelulain 28 §:n ja 39 §:n muutosesityksissä ottaa huomioon. Toimikunnan esityksen mukaan em. toimenpiteille siis jatkossa tarvitaan myös ympäristölupa.

Nykyisen vesilain 9 luvun 8 §:n 2 momentin viimeinen virke kuuluu:     "Sama koskee toimenpidettä, jonka seurauksena pohjavesi tärkeällä tai muulla vedenhankintakäyttöön soveltuvalla pohjavesialueella voi käydä terveydelle vaaralliseksi tai sen laatu muutoin saattaa olennaisesti huonontua tai josta voi aiheutua muu YSL:n 8 §:ssä tarkoitettu seuraus." Vastaavaa lainkohtaa ei ole uudistetussa vesilaissa. Nykyinen vesilain 9 luvun 8 §:n 2 momentti on vesiensuojelun kannalta merkittävä lainkohta, koska se tuo pohjaveden pilaamiskiellon piiriin myös muut kuin varsinaiset päästöluontoiset toiminnat ja myös erilaisten toimintojen välilliset pohjavesivaikutukset. Uudenmaan ympäristökeskus katsoo, että yhdyskuntien vedenhankintaan soveltuvien pohjavesialueiden suojelua ei tule heikentää. 

Esityksen 3 luvun 2 §:n kohdat 2) ja 5) vaativat selvennystä. 2) kohdassa säädetään luvanvaraisuudesta, kun hankkeesta aiheutuu pohjavesiesiintymän tilan huononemista. 5) kohdassa säädetään luvanvaraisuudesta, kun hanke olennaisesti vähentää tärkeän tai muun vedenhankintakäyttöön soveltuvan pohjavesiesiintymän antoisuutta tai muutoin huonontaa sen käyttökelpoisuutta taikka muulla tavalla aiheuttaa vahinkoa tai haittaa vedenotolle tai veden käytölle talousvetenä.

Esityksen 3 luvun 2 §:n 2-3 momentissa säädetään tiettyjen, yksityistä etua loukkaavien toimenpiteiden luvantarpeesta. Lupaviranomainen tällöin on ympäristölupavirasto. Säännökset ja ojitustoimituksen tarpeellisuutta koskevat 5 luvun 4 §:n säännökset saattavat olla ristiriidassa. Ympäristölupaviraston lupaa edellyttävissä toimenpiteissä mainitaan mm. ojan tai noron veden juoksun muuttaminen ilman asianomaisen suostumusta. Ojitustoimitusta taas edellyttää toimenpide, joka ei edellytä ympäristölupaviraston lupaa 3 luvun 2 §:n nojalla, mutta joka aiheuttaa virtaaman huomattavaa muuttumista. Säännösten keskinäistä suhdetta tulee selventää.

Vesialueiden muuttaminen täyttämällä pysyvästi maa-alueeksi tulisi aina olla luvanvarasta. (3 luvun 3 §). 9 §:ssä tulisi mainita myös rauenneen luvan nojalla mahdollisesti jo toteutettujen toimenpiteiden ennallistamisesta. 15 §:ssä tulisi mainita, mitä tai minkälaisia ovat valmisteluluvan edellytyksenä olevat perustellut syyt. 

Vesilain ehdoton luvanmyöntämiseste (3 luvun 5 §)

Ympäristökeskus katsoo, ettei ole tarvetta nykyisen luvanmyöntämisestettä koskevan säännöksen muuttamiseen siten, että vesilailla järjestettäisiin erityinen poikkeamismenettely. Luvanmyöntämiseste on tullut käytännössä harvoin sovellettavaksi. Ehdotuksessa esitetty poikkeamismenettely soveltuu huonosti vesilain lupamenettelyyn eikä sen suhdetta Natura 2000 –alueisiin sovellettavaan menettelyyn ole pohdittu. Ehdotettu menettely voi käytännössä tarkoittaa, että hanke vaatii kaksi erillistä valtioneuvoston lupaa. Vastaavaa menettelyä ei ole luonnonsuojelulakia lukuun ottamatta muussakaan ympäristöä koskevassa lainsäädännössä. 

	Tarkkailuvelvoite (3 luvun 11 §)

	Tarkkailuvelvoitetta koskeva lainkohta vastaa pääosin sisällöltään hallituksen esitystä 120/2004 (Lakiehdotus vesienhoidon järjestämisestä ja siihen liittyvä vesilain muutosehdotus). Hallituksen esityksessä 2 momentti on selkeämmin kirjoitettu: ”Ympäristölupavirasto voi luvassa päättää tarkkailusta kokonaan tai osittain taikka siten että hankkeesta vastaavan on laadittava erillinen suunnitelma tarkkailuvelvoitteen toteuttamiseksi.”

	3 luvun 11 §:n 3 momenttia tulisi selventää seuraavasti: ”Päätös erillisen tarkkailusuunnitelman …”

Tarkkailujen hyväksymis- ja valitusmenettelyjen osalta tulisi säätää mahdollisimman yhdenmukaisesti ympäristönsuojelulain kanssa, ottaen kuitenkin huomioon vesilain mukaisten hankkeiden erityispiirteet. Tämä on tärkeätä mm. siksi, että pilaavia toimintoja ja vesitaloushankkeita saatetaan tarkkailla samassa yhteistarkkailussa.

Vedenotto 

Lakiehdotuksen mukaan tarve hakea lupaa vedenottoon voi seurata vedenoton vaikutusten perusteella ( 3 luvun 2 §), otettavan vesimäärän perusteella – yli 250 m3/vrk - (3 luvun 3 §:n 2 kohta) tai jos ottaja on vesihuoltolaitos tai sille vettä toimittava tai vesi siirretään muualla käytettäväksi. 

Ilmoittamisvelvollisuudesta säädetään 2 luvun 4 §:ssä. Alueelliselle ympäristökeskukselle on 3) kohdan mukaan ilmoitettava pinta- ja pohjaveden ottamisesta, kun otettava määrä on yli 100 m3/vrk ja ottaminen ei 3 luvun 3 tai 3 §:n mukaan edellytä lupaa. Säädös liittyy vesipolitiikan puitedirektiivin ennakkovalvonta- ja seurantavelvoitteisiin. Toimikunnan mietinnön sivulla 41 lausutaan, ettei vesilaissa haluta säätää päällekkäistä menettelyä terveydensuojelulain nojalla annetun sosiaali- ja terveysministeriön talousveden laatuvaatimuksia ja valvontatutkimuksia koskevan päätöksen (461/2000) kanssa. Päätös koskee vettä, jota toimitetaan talousvetenä käytettäväksi vähintään 10 m3 päivässä taikka vähintään 50 henkilön tarpeisiin. Toimikunnan mietinnössä esitetään, että  terveysviranomaiset toimittavat ottamista koskevat tiedot alueellisille ympäristökeskuksille vesipolitiikan puitedirektiivin mukaista raportointia varten. Ympäristökeskus huomauttaa, että terveysviranomaisten ilmoitusvelvollisuus yli 100 m3:ä/vrk ylittävästä vedenotosta tulisi selvyyden vuoksi kirjata lakiin tai asetukseen, jotta ei luoda päällekkäistä menettelyä sosiaali- ja terveysministeriön päätöksen kanssa.

Ympäristökeskuksen käsityksen mukaan vesihuoltolaitosten vedenotto edellyttää 3 luvun 3 §:n mukaan aina lupaa. Ympäristökeskus katsoo, että vesihuoltolaitosten veden oton luvanvaraisuudella tulisi olla alaraja, esimerkiksi 100 m3/vrk. Vaikutusten perusteella luvan tarve voisi tulla otettavasta vesimäärästä riippumattakin. Ympäristökeskuksen esittämästä muutoksesta seuraisi, että lainkohtaa aina luvanvaraisesta vedenotosta tulisi muuttaa (3 luvun 3 § 2) kohta).

Ympäristökeskus esittää, että lain jatkovalmistelussa selvitetään tarkemmin esitetyn vesilain sekä vesihuoltolain, terveydensuojelulain ja ympäristönsuojelulain vedenottoa koskevien säännösten suhde. 

Vedenotto ns. pienistä uomista on sääntelemättä. Ongelma konkretisoituu esimerkiksi silloin, jos ojaan rakennetaan useita lammikoita ja vettä ei riitäkään kaikkien tarpeisiin.

Suoja-alueen perustaminen ja suoja-aluemääräysten tarkistaminen (4 luvun 11 §-12 §)

Ympäristökeskus esittää, että vedenottamon suoja-alueiden perustamismahdollisuuden lisäksi säädettäisiin mahdollisuudesta perustaa suoja-alue vedenhankintaan soveltuvalle pohjavesialueelle. Suoja-alueen perustaminen olisi tällöin mahdollista ilman olemassa olevaa vedenottamoa. Esitetty suoja-alueen perustamismahdollisuuden laajentaminen on esiintymäkokonaisuuden ennakkosuojelua. 

12 §:n 4 momentissa on esitetty, että suoja-aluemääräyksiä koskee soveltuvin osin 3 luvun 20 §:n säännökset lupamääräysten tarkistamisesta. Ympäristökeskus huomauttaa, että 3 luvun 20 §:ssä esitetyt tarkistamisen edellytykset soveltuvat huonosti suoja-aluemääräysten tarkistamiseen. Tarkistamisen edellytyksiä em. lainkohdan mukaan ovat ennakoimattomat haitalliset vaikutukset, olosuhteiden muutos tai turvallisuussyyt. Suoja-aluemääräysten muutostarpeet voivat aiheutua muistakin kuin 3 luvun 20 §:n 1 momentissa mainituista syistä.

Ojitus (5 luku)

2 §:n 2 momentissa esitetty huleveden tai kuivatusveden johtaminen vesihuoltolaitoksen viemärissä vesihuoltolaitoksen viemäriverkoston ulkopuolelle ja viemäriverkoston kattaman alueen käsitteleminen kuivatusalueen erillisenä osittelualueena on ongelmallista. Viemäriverkoston ulkopuoliset ojat eivät välttämättä ole riittävän suuria veden johtamiseen.

Nykyisen vesilain mukaan pienvesien luonnontilan muuttamiskiellosta poikkeamiset käsittelee ympäristölupavirasto (nykyinen VL 6:2a). Vastaava määräys on syytä lisätä 3 §:ään, joka käsittelee ojituksen luvanvaraisuutta. Pykälään pitää lisätä 3) kohta:" 2 luvun 9 §:ssä mainittujen vesiluontotyyppien luonnontilan vaarantumista."

3 §:n ojituksen luvanvaraisuutta ja 4 §:n ojitustoimituksen tarpeellisuutta koskevien säännösten ja 3 luvun 2 §:n 3 momentissa esitetyn ympäristölupaviraston luvan tarvetta koskevan säännöksen soveltamisalat tulisi tarkistaa. Säännökset saattavat olla ristiriidassa keskenään. 

5 §:ssä tulisi selventää, kuka voi panna ojitusta koskevan asian kunnan ympäristönsuojeluviranomaisessa vireille. 13 §:n 2 momentissa säädetään, että oikeus voidaan antaa tämän lain mukaiset edellytykset täyttävälle toimenpiteelle. Lainkohtaa tulisi selventää esimerkiksi viittaamalla siihen lainkohtaan, jossa edellytykset kerrotaan. 14 §:ssä jää epäselväksi, kuka päättää ojitussuunnitelman laatimisesta. 24 §:ssä säädetään ojitusyhteisön purkautumisesta. Epäselväksi jää, kenen on ilmoitettava purkautumisesta kuntaan ja kuka voi panna purkautumisasian ojitustoimituksessa vireille.

Vedenkorkeuden pysyvä muuttaminen ja kunnostushankkeet (6 luku)

Uudenmaan ympäristökeskus pitää perusteltuna toimikunnan esitystä, että uuteen vesilakiin otetaan säännökset myös vedenkorkeuden nostohankkeista. 6 luvun 4 §:ssä esitetty säännös, jonka mukaan myös muut kuin yleiseltä kannalta tärkeää tarkoitusta varten tarpeelliset kunnostus- ja muut vedennostohankkeet voitaisiin toteuttaa enemmistön suostumuksella ilman pysyvää käyttöoikeutta, yksinkertaistaa ja helpottaa menettelyä kyseisissä hankkeissa.

Katselmustoimitus ja lopputarkastus 

Ympäristökeskus pitää katselmustoimitusten poistamista vesilain hakemusmenettelyä selkeyttävänä. Hakemusten käsittelyaikoihin kokonaisuutena ajatellen muutoksella ei liene suurta vaikutusta, koska katselmustoimitusasioita on nykyään harvoin. Katselmustoimitusten poistaminen lisää ympäristölupavirastojen työmäärää hakemusten käsittelyssä. Tämä joko lisää henkilöstön tarvetta ympäristölupavirastossa tai pidentää hakemusten käsittelyaikoja. 

11 luvun 16 §:n 2 momentissa esitetty menettely siirtää ympäristökeskusten resursseja ympäristölupavirastoille. Katselmustoimitusten toimitusinsinööreinä toimineet ympäristökeskusten virkamiehet ovat hoitaneet ympäristökeskuksissa muitakin tehtäviä kuin katselmustoimituksia. Katselmusinsinöörien saaminen on tälläkin hetkellä vaikeaa. Ympäristökeskuksella ei ole resursseja 11 luvun 16 §:n 2 momentissa esitettyyn menettelyyn.

Myös lopputarkastusmenettelyn poistaminen selkeyttää menettelyä. Lopputarkastusmenettelyn poistaminen on edellyttänyt lakiin uutta säännöstä, 14 luvun 8 §:ää. Siinä esitetään, että alueellisen ympäristökeskuksen on tiedotettava saamastaan valmistumisilmoituksesta kuuluttamalla siitä julkisella kuulutuksella asianomaisten kuntien ilmoitustaululla, jos kysymys ei ole vähäisestä asiasta. Kuulutuksesta on ilmoitettava myös sanomalehdessä. Esitetty uusi menettely vaatii ympäristökeskuksiin lisäresursseja. Ympäristökeskus esittää, että lain jatkovalmistelussa tutkitaan, onko julkinen kuulutus oikea menettelytapa tiedottaa asiasta ja onko alueellinen ympäristökeskus oikea viranomainen hoitamaan asian. Julkinen kuulutus ei ole erityisen tehokas tapa tiedottaa asianosaisille. Ympäristölupavirasto luvan myöntäneenä viranomaisena olisi myös mahdollinen viranomainen hoitamaan valmistusilmoitusten kuuluttamisen.

	Hakemusmenettely (11 luku)

Lakiesityksen perustelujen mukaan säännös hakemusasiakirjojen toimittamisesta kolmena kappaleena tulee asetukseen. Ympäristökeskus esittää, että asetuksessa määrättäisiin, että hakemusasiakirjoja on toimitettava niin monta kuin on asianomaisia kuntia ja yleistä etua valvovia viranomaisia. Ympäristölupaviraston tai kunnan ympäristönsuojeluviranomaisen on tarvittaessa kehotettava hakijaa toimittamaan riittävä määrä hakemusasiakirjoja.

4 §:n 2 momentissa todetaan, että asetuksella säädetään tarkemmin hakemukseen liitettävistä tiedoista. Ympäristökeskuksen käsityksen mukaan olisi selvempää, jos määräys olisi lupahakemuksen sisältöä käsittelevässä 3 §:ssä.

	Toimikunnan ehdotuksen 11 luvun 16 §:ssä esitetylle erityisen selvityksen hankkimiselle ei tule uudessa vesilaissa asettaa määräaikaa, vaan lausunnon määräaika tulee jättää ympäristölupaviraston määrättäväksi. Vaikka tavoitteena on, että hakija esittää hakemuksessaan kaikki päätöksentekoon tarvittavat tiedot, joissakin tapauksissa hakemuksessa on puutteita tai virheellisiä tietoja. Lisäksi erityistä selvitystä hankittaessa asianosaiselle voidaan tarvittaessa varata tilaisuus tulla kuulluksi. Tällöin 16 §:n 3 momentissa esitettyä 60 päivän määräaikaa voidaan pitää liian lyhyenä ja asianosaisten oikeusturvaa rajoittavana.

	23 §:ssä tulisi selostaa myös, kuinka kunnan ympäristönsuojeluviranomainen antaa vesilain mukaisen päätöksen ja miten päätöksestä tiedottaminen tapahtuu.

	Vesioikeudellisen yhteisön päätöksen alistaminen

	12 luvun 14 §:ssä säädetään oikaisuvaatimuksesta liittyen vesioikeudellisten yhteisöjen päätöksentekoon. 1 momentissa mainitaan päätöksen alistaminen ympäristölupavirastolle. Epäselväksi jää, mistä päätöksistä on kysymys. Tätä lainkohtaa tulee tarkentaa.

	Valvonta ja hallintopakko (14 luku)

	2 §:n 2 momentin mukaan kunnan ympäristönsuojeluviranomainen tai sen määräämä virkamies tai viranhaltija voi väliaikaisesti keskeyttää sopivaksi katsomallaan tavalla 2 luvun 14 §:ssä tarkoitetun ilmeisen lainvastaisen toimenpiteen. 2 luvun 14 §:ssä säädetään, että lainkohdassa mainituista toimenpiteistä on ilmoitettava alueelliselle ympäristökeskukselle. Myös alueellisella ympäristökeskuksella tulisi olla oikeus 2 §:n 2 momentissa mainittuun toiminnan keskeyttämiseen. 

	Muutoksenhaku (15 luku)
	
	Ympäristökeskus esittää, että 1 §:n 3 momentissa esitettyä oikaisuvaatimusmenettelyä harkittaisiin vielä uudelleen. Tarkkailusuunnitelmien käsittely erillisenä varsinaisesta lupahakemuksesta on mahdollista myös ympäristönsuojelulain lupajärjestelmässä. Vesilain ja ympäristönsuojelulain muutoksenhakujärjestelmien tulisi olla yhteneväiset. Kaksiasteinen valitusmenettely (Vaasan hallinto-oikeus, KHO) todennäköisesti saisi nopeammin aikaan lainvoimaisen tarkkailupäätöksen. Todennäköisyys, että Vaasan hallinto-oikeuteen valitettaisiin pelkästä tarkkailusuunnitelman hyväksymisestä ilman, että olisi jo valitettu myönnetystä luvasta, on melko pieni. Tarkkailun hyväksymispäätöksiä koskevan muutoksenhaun ohjaaminen suoraan Vaasan hallinto-oikeuteen toisi todennäköisesti melko harvoin esiin tilanteen, jossa Vaasan hallinto-oikeus käsittelisi vesitaloushankkeeseen liittyen ainoastaan tarkkailusuunnitelman.
 
	Ympäristönsuojelulakiin on valmisteltu muutosta, jonka mukaan valituskirjelmät ympäristölupaviraston päätöksistä toimitetaan suoraan valitusviranomaiselle eli Vaasan hallinto-oikeuteen. Ympäristökeskus pitää tärkeänä, että vesilain muutoksenhausta säädettäisiin yhtenevällä tavalla ympäristönsuojelulain säännösten kanssa.

Ympäristökeskus esittää, että lakiesityksessä selvitettäisiin kuuleminen myös hallintopakkoa koskevan valituksen johdosta. Ympäristökeskuksen käsityksen mukaan hallintopakkoasiassa ei aina olisi välttämätöntä kuuluttaa valituksesta. 3 §:ssä lienee virhe, kun päätöksen antanut viranomainen velvoitetaan kuuluttamaan ”päätöksestä”, pitäisi olla ”valituksesta”.

	Siirtymäsäännökset (19 luku)

	Siirtymäsäännöksistä ei ilmene, milloin ns. vanhojen vedenottamoiden on haettava uuden lain mukaista lupaa. 

	
	Laadunvarmistus

	Lakiesitykseen ei sisälly säännöstä mittausten ja tutkimusten laadunvarmistukseen. Ympäristökeskus esittää, että vesilakiin sisällytetään ympäristönsuojelulain 108 §:ää vastaava säädös.

	Muuta jatkovalmistelussa huomioon otettavaa

	Ympäristökeskus esittää, että lain jatkovalmistelussa otettaisiin huomioon mahdollisuudet säästää ympäristöhallinnon voimavaroja. Samoja tehtäviä ei pitäisi hoitaa kahdessa paikassa. Tämä koskee erityisesti valvontatehtäviä. Alueellisten ympäristökeskusten ja kunnan ympäristönsuojeluviranomaisten vastuuta valvontatehtävistä tulisi tarkistaa. Erityisesti tulisi harkita, mikä merkitys on 2 luvun 14 §:n ja 5 luvun 6 §:n ilmoitusten tai 3 luvun 2 §:n 2 momentin suostumusten toimittamisella alueelliseen ympäristökeskukseen verrattuna siihen, että ko. ilmoitukset ja suostumukset toimitettaisiin kunnan ympäristönsuojeluviranomaiselle. Ympäristönsuojelulain ilmoitusmenettelyyn liittyvien kokemusten perusteella Uudenmaan ympäristökeskus toteaa, että ilmoitusten käsittely vie paljon resursseja. Lakiesityksen vaikutukset tulee arvioida myös ottaen huomioon kuntien ja ympäristöhallinnon voimavarat.

	Ympäristökeskuksen johtaja	Leena Saviranta

	Lakimies			Satu Lyytikäinen