i

Päiväys	Dnro
Datum	Dnr

 ; • • • YMPÄRISTÖMINISTERIÖ „	M I L J Ö M I N I S T E R I E T MINISTRY OF THE ENVIRONMENT

28.09.2006	YM 32/04/2006

Oikeusministeriö PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO
viiteLausuntopyyntö vesilakityöryhmän mietinnöstä
Hänvisning

OikPll~minip±.,rio
	Q	,
Ill, i~li~
	Q/0&*
	~ _	 o~QYD

Asia Ympäristöministeriön lausunto
Arende
p
Yleistä

Vesilakityöryhmä on tehnyt toimeksiantonsa edellyttämässä laajuudessa tarkistuksia vesilakitoimikunnan ehdotukseen. Työryhmä ei ole ottanut kantaa vesilakitoimikunnan mietintöön (OM Komiteanmietintö 2004:2) eikä siitä annettuihin lausuntoihin. Ympäristöministeriö toteaakin aluksi, että ministeriön edustajien eriävässä mielipiteessä vesilakitoimikunnan mietinnöstä ja ministeriön antamassa lausunnossa vesilakitoimikunnan mietinnöstä,
26.11.2006, YM 147/04/2004 sekä ympäristöhallinnon edustajien työryhmän mietintöön jättämässä lausumassa esitetyt lakiehdotuksen sisältöä koskevat kannanotot ovat edelleen ajankohtaisia. Lisäksi ympäristöministeriö pitää tärkeänä, että vesilain uudistuksessa otetaan huomioon vesilakitoimikunnan mietintöön liittyvät jäljempänä esitettävät kannanotot, jotka koskevat kulkemista vesistössä ja vesilain rikkomista sekä kaavoituksen ja vesilain suhdetta.

Tässä yhteydessä toistetaan aiemmin esitetty yleinen lähtökohta, ettei vesilain keskeisiä soveltamisperiaatteita tai soveltamisalaa ole tarpeen olennaisesti muuttaa. Eri ympäristöelementtejä koskevan lainsäädännön, ympäristönsuojelulain, vesilain, luonnonsuojelulain ja metsälain keskeisten soveltamisperiaatteiden välille on luotu hyvä tasapaino, joka on syytä säilyttää.

Ympäristöasiat ovat olennainen osa vesiasioita. Vesilaissa on säilytettävä riittävä ympäristösäätely.

Lupavirastolle ehdotettu velvollisuus siirtää lupa-asia valtioneuvoston ratkaistavaksi soveltuu huonosti lupa- ja muutoksenhakujärjestelmään. Ympäristöministeriö ei kannata ehdotus-ta. Vesilain lupaharkinta tulee säilyttää ennallaan.

Ministeriö lausuu työryhmän mietinnöstä tarkemmin seuraavaa: Luvan myöntämisen este

Työryhmä ehdottaa muutettavaksi voimassa olevan vesilain ja toimikunnan ehdottaman vesilain keskeisiä säännöksiä luvan myöntämisen edellytyksistä ja ehdottomasta luvanmyön‑
•	PL 35, 00023 VALTIONEUVOSTO • Puh, (09) 160 07 • Faksl (09) 160 39545 • s-postl klrjaamo.ym@ymparlsto.fl • wwor.ymparisto.fi
•	PB 35, FIN-00023 STATSRADET, FINLAND • Tfn +358 0(9) 160 07 • Fax +358 0(9) 160 39545 • e-post kirjaamo.ym@ymparisto.fi • www.ymparisto.fi

2/7
tämisesteestä. Työryhmä ehdottaa säännökset kirjoitettavaksi samaan pykälään. Ehdotetun pykälän 1 momenttiin sisältyisivät edellytykset käyttöoikeudesta alueisiin, haitattomuudesta ja intressivertailusta sekä kiellot yleisen terveydentilan tai turvallisuuden vaarantamisesta. Pykälän 2 momentti sisältäisi ehdottoman luvanmyöntämisesteen hankkeelle, joka aiheuttaa huomattavan vahingollisia muutoksia ympäristön luonnonsuhteissa tai vesi-luonnossa ja sen toiminnassa tai suuresti huonontaa paikkakunnan asutus- tai elinkeino-oloja. Työryhmä perustelee muutoksilla korostettavan luvanmyöntämisestettä tarkoittavan säännöksen luonnetta poikkeusmääräyksenä.

Työryhmän esittämien perustelujen mukaan voimassa olevat vesilain 2 luvun 6 §:n hyötyjen ja haittojen vertailun perusteet säilyisivät asiallisesti samansisältöisinä ja luvanmyöntämisestettä koskevan säännöksen asiallinen sisältö vastaisi pääpiirteittäin nykyistä vesilakia. Työryhmän ehdotus, kuten toimikunnankin ehdotus poikkeaisi nykyisestä vesilaista siten, että lupaharkinnassa olisi ensin tehtävä intressivertailu. Jos intressivertailun perusteella luvanmyöntämisedellytykset muutoin olisivat olemassa, tulisi harkita luvanmyöntämisesteiä.

Työryhmä esittää perusteluissaan, että säännösten asiallista sisältöä ei ole tarkoitettu muutettavaksi. Kuitenkin voimassa olevia säännöksiä muutettaisiin siten, että ei olisi itsenäistä säännöstä antamassa oikeusharkinnalle ylärajaa hankkeen vahingollisille vaikutuksille luonnonsuhteille, asutukselle ja elinkeinoille. Vaikutukset luonnonsuhteille, asutukselle ja elin-keinoille tulisivat lupaharkinnassa arvioitaviksi hankkeen yleisinä edellytyksinä kuten harkitaan oikeus alueisiin, hyödyt ja haitat. Sallittavien vaikutusten ylärajan yhdistäminen samaan säännökseen luvan myöntämisen yleisten edellytysten kanssa saattaisi johtaa ajan myötä oikeuskäytäntöön, jossa vaikutuksiltaan huomattavankin vahingollisella hankkeella olisi lupaedellytykset intressivertailun perusteella korvauksia ja kompensaatioita lisäämällä.

Ympäristöministeriö toteaa, että ehdoton luvanmyöntämiseste on kiinteä osa vesilain lupa-harkintaa ja se on kirjoitettu vesilakiin tarkoituksena asettaa yläraja luonnonsuhteille, asutukselle ja elinkeinoille aiheutuville vaikutuksille. Jos tämä raja ylittyy, hankkeelle ei voida myöntää lupaa, olivat sen hyödyt kuinka suuret tahansa. Vesilakia säädettäessä arvioitiin Lokan tai Porttipandan laajuisen tekoaltaan rakentamisen vaikutusten ylittävän vesilain tarkoittaman ylärajan hankkeen hyväksyttäville seurauksille. Näiden tekoaltaiden rakentamista koskevat asiat ratkaistiin vesilain (264/1961) kanssa samaan aikaan vireillä olleen erityislain perusteella, lailla valtion oikeudesta säännöstellä Kemijoen vesistön vedenjuoksua (62/1960). Lokan ja Porttipandan tekoaltaisiin vaikutuksiltaan verrattavissa olevan Vuotoksen tekoaltaan rakentamista koskevassa korkeimman hallinto-oikeuden päätöksessä, 18.12.2002, Dnro 2405/3/01 sovellettiin vesilain luvanmyöntämisestettä. Luvanmyöntämisestettä on itsenäisesti sovellettu vain Vuotoksen tapauksessa. Vuotoksen tekoallasta vaikutuksiltaan pienempien hankkeiden harkinnassa luvanmyöntämiseste on ollut esillä, kuten lupajärjestelmää säädettäessä on tarkoitettu. Vesilain nykyinen lupajärjestelmä on toimiva ja se antaa lain soveltamiseen oikeusvarmuuden.

Ympäristöministeriö pitää vesilain lupaharkinnan kannalta välttämättömänä, että nykyisen vesilain 2 luvun 5 §:n säännöksen itsenäisyys ja ehdoton luonne säilytetään. Aiheutuville vahingollisille vaikutuksille on jatkossakin oltava yläraja, jota vesitaloushankkeen hyötyjä kasvattamalla ei voi ylittää.

Valtioneuvostossa käsiteltävä asia

Ehdottaessaan luvan myöntämisen estettä koskevat säännökset vesilain 3 luvun 4 §:ään vesilakityöryhmä lisäsi säännöksiä valtioneuvostossa käsiteltävästä asiasta 3 luvun 5 §:ään. Säännöksen 1 momentin mukaan, jos yleistä turvallisuutta, energiahuoltoa, ym. yhteiskunnan kannalta merkittävää tarkoitusta palvelevalle hankkeelle ei voida 3 luvun 4 §:n vuoksi myöntää lupaa, ympäristölupaviraston on siirrettävä asia tältä osin valtioneuvoston ratkais-

3/7
tavaksi. Ehdotus tarkoittaa lupaveranomaisen kannalta menettelyä, jossa sen on oikeusharkinnan perusteella ratkaistava, että hankkeelle ei voida myöntää lupaa. Todettuaan ehdottoman luvanmyöntämisesteen lupaviraston tulisi ratkaista palveleeko hanke yhteiskunnan kannalta merkittävää tarkoitusta. Tämän ratkaisun tekemiseen ehdotuksessa ei kuitenkaan esitetä oikeudellisia perusteita.

Yhteiskunnan kannalta merkittävää tarkoitusta palvelevan hankkeen kyseessä ollessa ympäristölupaviraston tulisi menettelysäännöksen (ehdotuksen 11 luvun 20 §) mukaan pyytää hakijalta uudet selvitykset, tarvittaessa järjestää niistä uusi kuuleminen ja toimittaa valtioneuvostolle asian ratkaisemiseksi tarpeelliset asiakirj at mukaan lukien tiivistelmä hankkeen yleisestä merkityksestä ja vaikutuksista samoin kuin yhteenveto asiassa esitetyistä muistutuksista ja mielipiteistä.

Nykyiseen lupa- ja erityisesti muutoksenhakujärjestelmään ehdotettu valtioneuvoston päätösvallan yhdistäminen soveltuisi erittäin huonosti. Ehdotetut säännökset asettaisivat ympäristölupaviraston asemaan, joka lupavirastolle ei kuulu. Vesilain lupaharkinta on oikeusharkintaa. Ehdotetun säännökset merkitsisivät tarkoituksenmukaisuusharkinnan käyttämistä oikeusharkinnassa. Ehdotus lisäisi myös valtioneuvoston toimivaltaa tapauskohtaisissa asioissa, jota toisaalta on pyritty vähentämään.

Luvan myöntämisen yleiset edellytykset

Luvan myöntämisen yleisten edellytysten uudelleen kirjoittaminen (ehdotuksen 3 luvun 4 §) muuttaisi merkittävällä tavalla hankkeiden lupaharkintaa. Uudelleen kirjoittamisessa ovat poistuneet erityisesti pienten hankkeiden lupaharkinnassa tärkeät voimassa olevan vesilain 2 luvun 6 § 1 momentin edellytykset. Näiden edellytysten mukaan hankkeen on oltava tar-peen hyötyisän tai suojaavan tarkoituksen vuoksi vesialueen tai sen rannan järkiperäistä hyväksikäyttöä varten ja hanketta toteutettaessa on haittoja vähennettävä ottaen huomioon mitä 2 luvun 3 §:ssä ja jäljempänä 2 luvussa säädetään. Mainitut säännökset ovat tärkeitä pyrittäessä ohjaamaan vesirakentamista vähemmän haittaa aiheuttavaksi.

Ympäristöministeriö katsoo, että uuden vesilain luvan myöntämisen yleisiä edellytyksiä ei tule keventää ehdotetulla tavalla.

Luonnon monimuotoisuuden huomioon ottaminen

Työryhmä ehdottaa lisättäväksi luvanvaraisten vesistömuutosten luetteloon puron luonnontilan vaarantamisen ja täsmennettäväksi vesilain rangaistus säännöstä.

Toimikunnan mietinnön 2 luvun 9 §:n erityisperusteluissa on todettu Suomen biologista monimuotoisuutta koskevaan kansalliseen toimintaohjelmaan 1997-2005 sisältyvän suosituksen pienvesien suojelun parantamisesta puoltavan luonnontilaisten purojen sisällyttämistä vesilain mukaan suojeltuihin luontotyyppeihin. Perusteeksi sille, että niitä ei ole sisällytetty säännökseen on esitetty muun muassa se, että purot kuuluvat vesistön käsitteeseen ja ovat vesistöä koskevan sääntelyn piirissä.

Metsälaki turvaa vain tiettyjen vesiluontotyyppien, kuten purojen, välittömät lähiympäristöt metsätaloustoimenpiteiden haitoilta niissä purojen osissa, joiden varrella metsät täyttävät metsälain säilyttämiskriteerit. Sen sijaan muuten luonnontilaiset purot voimakkaammin käsitellyillä metsäalueilla ja maatalousalueilla ovat vailla tätä erityissuojaa. Varsinkin maan eteläosissa mandollisimman ehjien pienvesistökokonaisuuksien säilyttäminen on ekologisesti perusteltua ja kiireellistä ja tämä toteutuisi parhaiten sisällyttämällä luonnontilaiset purot ehdotetun vesilain (2 luvun 9 §) luontotyyppien suojelun piiriin. Luonnontilaisten purojen suojelu luontotyyppinä ei olisi ristiriidassa puroihin muutoin liittyvän vesilain sääntelyn

4/7

kanssa. Luonnontilaisten purojen lisääminen vesilain luontotyyppien suojelun piiriin selkeyttäisi myös metsä- ja vesilain suhteita.

Ymparistönsuojelulain muutokset

Ympäristönsuojelulain 3 §:n määritelmiin ehdotetaan lisättäväksi uusi jäteveden määritelmän sisältävä 9 kohta. Lain 14 §:n 2 momentti ehdotetaan laajennettavaksi koskemaan pohjasedimentin lisäksi ruoppausmassaa.

Ympäristönsuojelulain 28 §:n luvanvaraisuussäännöksiä ehdotetaan muutettavaksi niin, että lupaa tulisi hakea toimintaan, josta voi aiheutua vesistön pilaantumista. Jos toiminta olisi samaan aikaan vesilain mukaan luvanvaraista siihen ei tulisi hakea ympäristölupaa. Kuitenkin ojituksen aiheuttamaan vesistön pilaantumiseen tulisi hakea vesilain mukaista lupaa, vaikka vesilain mukaan se ei olisi luvanvaraista.

Ympäristönsuojelulain 48 § ehdotetaan muutettavaksi koskemaan luvanvaraisesta toiminnasta tulevan jäteveden johtamista toisen maalla kulkevaan ojaan. Tällöin on kyse toiminnasta, josta johdettava jätevesi voi aiheuttaa vesistön, noron tai ojan pilaantumista tai muutoin luvanvaraisesta toiminnasta. Edellytyksenä oikeuden myöntämiseen olisi, ettei jäteveden johtamisesta aiheudu kohtuutonta haittaa maanomistajille ja muille ojittajille tai jätevettä johtaville.

Ympäristönsuojelulain 103 a §:ään ehdotetaan säädökset ojan kunnossapitovelvollisuudesta jätevettä johdettaessa.

Ympäristöministeriö pitää ympäristönsuojelulakiin esitettyjä muutoksia aiheellisina ja on mielellään mukana viimeistelemässä ehdotuksia.
Vesiasetus
Työryhmän tekemä luonnos vesiasetukseksi perustuu voimassa olevaan vesiasetukseen. Työryhmä katsoo, että luonnoksen tavoitteena on tässä vaiheessa osoittaa vesilakiehdotuksen mukainen jako laintasoisiin ja asetustasoisiin säännöksiin. Työryhmän käsityksen mukaan jatkovalmistelussa tulisi vielä pohtia, onko vesiasetukseen syytä ottaa säännöksiä, jotka sisältävät pääasiassa teknisiä ohjeita. Asetukseen sisältyvää ohjeistusta vähennettäessä tulisi ympäristöhallinnon tuottaa tarvittavia ohjeita ja oppaita, jotka olisivat saatavilla myös sähköisesti. Ohjeistuksen tarve koskisi erityisesti pieniä vesirakennushankkeita tai sellaisia hankkeita kuten venesatamat tai vesistön kunnostaminen.

Ympäristöministeriön käsityksen mukaan vesiasetusta voitaisiin ehdotetulla tavalla selkeyttää. Jakoa laintasoisiin ja asetustasoisiin säännöksiin voitaisiin muutoinkin kehittää. Erityisesti pienissä vesirakennushankkeissa tulisi selkeyttää käytäntöjä kirjoittamalla lakiin yksinkertaiset säännökset yleiskäyttö oikeudella toteutettavista hankkeista, ilmoituksenvaraisista hankkeista ja aina luvanvaraisista hankkeista. Annettavista pääsäännöistä voitaisiin poiketa tietyin edellytyksin.

Kulkeminen vesistössä ja vesilain rikkominen

Vesilakitoimikunnan ehdottaman 2 luvun 3 §:n muotoilu ei oleellisesti poikkea voimassa olevasta vesilaista. Lain yksityiskohtaisissa perusteluissa kuitenkin katsotaan, että "kulkea vesistössä" rajaa käyttöoikeuden siten, että kulkemisoikeus koskee vain "siirtymistä paikasta toiseen, eivätkä esimerkiksi vesihiihtäminen ja jäällä ympyrää ajaminen näin kuuluisi lain piiriin". Ehdotettu tulkinta rajaisi yleiskäyttöoikeutta huomattavasti nykyisestä.

5/7
Suuri osa vesiliikenteestä on vapaa-ajan liikennettä, vapaa-ajan harrastustoimintaa,
ajan viettämiseen vesillä ja vapaa-ajan kalastukseen liittyvää. Kuljetustehtäviä ja asiointiliikennettä on vähemmän. Kohtuutonta häiriötä aiheuttamaton vesihiihto ja muukin vesistössä huviajelu ilman erityistä päämäärää on tähän mennessä katsottu kuuluvan vesien yleiskäyttöoikeuksiin. Juuri tämän takia vesiliikennelaissa ja maastoliikennelaissa on keinoja häiritsevään liikkumiseen puuttumiseksi.

Vesiliikennettä valvovat poliisi ja rajavartiosto. Vesiliikennelain nojalla alueelliset ympäristökeskukset ovat asettaneet noin 400 vesiliikennerajoitusta koko maassa. Valvontaviranomaisilta saadun tiedon mukaan tarvetta puuttua vesien yleiskäyttöoikeuteen ei ole toimi-kunnan mietinnön perusteluissa esitetyllä tavalla.

Maastoliikennelain uudistaminen on ajankohtaista vuonna 2007. Uudistustarpeita selvitettäessä ei ole havaittu tarvetta puuttua jäällä ajamisen yleiskäyttöoikeuteen.

Vesistössä kulkemisen yleiskäyttöoikeutta ei tulisi rajata toimikunnan mietinnön peruste-luissa esitetyllä tavalla.

Vesilakitoimikunnan mietinnössä vesilain rikkomista koskevan 16 luvun 3 §:n teksti ja perustelut eivät ole sopusoinnussa. Pykälän mukaan mm. vähäistä suurempaa haittaa aiheuttavasta kulkemisesta vesialueella voitaisiin rangaista vesilain rikkomisena, vaikka pykälässä ei kuitenkaan viitata yleiskäyttöä koskevaan 2 luvun 3 §:ään. Selkeyden vuoksi säännökset tulisi jakaa niin, että vähäistä suurempaa haittaa aiheuttavan liikkumisen rangaistussäännökset olisivat vesiliikennelain puolella ja muun haittaa aiheuttavan vesien yleiskäytön rangaistussäännökset vesilain puolella.

Ympäristöministeriö ehdottaa, että pykälätekstistä ja perusteluista poistetaan maininnat vesistössä kulkemisesta.

Maankäyttö- ja rakennuslain suhde vesilakiin

Vesilakitoimikunnan mietinnössä on ehdotettu muutettavaksi vesilain ja maankäyttö- ja rakennuslain välistä suhdetta koskeva voimassa olevan vesilain (264/1961) 2 luvun 4 §. Ehdotettu uusi sanamuoto (ehdotuksen 1 luvun 2 §:n 3 mom.) edellyttää, että lupa-asiaa ratkaistaessa noudatetaan, mitä luonnonsuojelulaissa, muinaismuistolaissa sekä maankäyttö- ja rakennuslaissa tai niiden nojalla säädetään. Lisäksi lupa-asiaa ratkaistaessa edellytetään otettavaksi huomioon asemakaava ja katsottava, ettei merkittävästi vaikeuteta vireillä olevan kaavan laatimista.

Nykyisestä vesilaista poiketen ehdotuksessa on oikeudellista merkitystä annettu vain asemakaavoille, sen sijaan maakuntakaavaa ja yleiskaavaa ei tässä mainita, mitä ei varsinaisesti edes perustella. Lisäksi on mainittu vireillä olevat kaavat, joihin ilmeisesti kuuluvat kaikki kaavamuodot, koska sana kaava sisältää käsitteenä kaikki kaavamuodot. Ehdotuksen perusteluissa todetaan, ettei uuteen säännökseen otettaisi eri kaavatasojen huomioon ottamisen aste-eroja (nykyisessä laissa asemakaava on otettava huomioon ja maakuntakaavan ja yleis-kaavan oikeusvaikutukset on otettava huomioon). Säännöksen liikkumavara saavutetaan ehdotuksen mukaan edellä mainitulla yleisellä viittaussäännöksellä. Perustelujen mukaan on tavoiteltu liikkumavaraa mm. siihen nähden, että vanhentunut kaava ei sitoisi lupaharkintaa tai edellyttäisi kaavan muuttamista tai poikkeamista ennen vesilain lupa-asian ratkaisemista.

Maankäyttö- ja rakennuslain myötä maakuntakaavan merkitys viranomaistoiminnassa muuttui oleellisesti rakennuslain aikaiseen seutukaavaan verrattuna. Rakennuslain 26 §:n 2 mornentin mukaan viranomaisten oli suunnitellessaan alueiden käyttöä koskevia toimenpiteitä ja päättäessään niiden toteuttamisesta katsottava, ettei toimenpiteillä vaikeuteta seutu-

kaavan toteutumista. Maankäyttö- ja rakennuslain 32 §:n 2 momentin mukaan viran-omaisten on suunnitellessaan alueiden käyttöä koskevia toimenpiteitä ja päättäessään niiden toteuttamisesta otettava maakuntakaava huomioon, pyrittävä edistämään kaavan toteuttamista ja katsottava, ettei toimenpiteillä vaikeuteta kaavan toteuttamista. Viranomaisen on otettava maakuntakaavan viranomaisvaikutus ja siihen sisältyvä edistämisvelvoite esimerkiksi lupaharkinnassa huomioon siinä määrin kuin se on mandollista erityislakien oikeudellisten edellytysten ja harkintavallan puitteissa. Vesilain nojalla harkittavien suurten hank-keiden osalta maakuntakaava- tai yleiskaavataso on usein tärkein niihin vaikuttava kaava, sillä asemakaavat ovat voimassa vain pääasiassa taajama- tai kyläalueilla ja niiden läheisyydessä. Senkään vuoksi maakunta- ja yleiskaavaa ei voida jättää vesilain mukaisen lupaharkinnan ulkopuolelle.

Eri kaavatasojen oikeudellisen sitovuuden aste käy ilmi jo mainittujen kaavojen oikeusvaikutuksista. Yleispiirteiset kaavat mandollistavat lupamenettelyssä samoin kuin alemmanasteisessa kaavoituksessakin oikeudellisen ohjeena olemisen puitteissa huomioon ottamiselle liikkumavaraa, kun taas asemakaavan vaikutukset ovat ehdottomampia ja täsmällisemmin
noudatettavia. Myös kaavojen tarkkuustasosta johtuu, että niillä ei aina ole oikeusvaikutuksia pienten hankkeiden lupaedellytyksiin.

Vireillä olevien kaavojen vaikutusta lupaharkintaan tulisi vesilakitoimikunnan ehdottamissa perusteluissa selkeyttää suhteessa voimassa olevaan kaavaan. Silloin, kun alueella on jo voimassa oleva kaava, laadittavana olevan kaavan vaikutukset eivät voi mitätöidä voimassa olevan kaavan vaikutusta. Vaikkakin se voi antaa voimassa olevan kaavan ohjausvaikutuksen puitteissa väljyyttä tulkinnalle.

Toimikunnan ehdotuksen perusteluissa on maininta siitä, että vesiasiaa harkitseva viran-omainen voisi syrjäyttää kaavan vaikutukset, jos se pitää kaavaa vanhentuneena. Tämä ei ole asianmukainen eikä hyväksyttävä menettely ja kohta tulisi poistaa perusteluista. Menettely olisi vastoin maankäyttö- ja rakennuslakiin perustuvaa kunnan ja maakunnan liiton toimivaltaa ja velvollisuutta huolehtia alueiden käytön suunnittelusta alueellaan (MRL 19 §, 20 §, 26 §, 36 § ja 51 §). Tämä olisi myös vastoin kunnan toimivaltaa ja velvollisuutta arvioida asemakaavojen ajanmukaisuutta (MRL 60 §). Lisäksi kunta voi ympäristöministeriön suostumuksella vuoteen 2010 kestävän siirtymäajan hyväksyä yleiskaavan vanhentuneesta seutukaavasta poiketen (MRL 210 §).

Kaavoitusviranomaisella on tarvittava tieto ja tuntemus kaavan vaikutuksista, minkä vuoksi kaavoituksesta vastaava viranomainen on pätevä harkitsemaan sen onko kaava vanhentunut vai ei. Koska tällöin on otettava huomioon kaavan vaikutukset laajemminkin maankäyttöön kuin vain kysymyksessä olevan vesirakentamisen kannalta, vanhentuneisuuden harkintaa ei voida siirtää muille viranomaisille.

Edellä olevan perusteella ministeriö esittää, että vesilain mukaisten lupien osalta suhde kaavoitukseen kirjoitettaisiin ehdotettuun 1 luvun 2 §:n 3 momenttiin seuraavasti:

Lupa-asiaa ratkaistaessa ja muuta viranomaispäätöstä tehtäessä sekä muutoin tämän lain mukaista toimenpidettä suoritettaessa on sen lisäksi mitä tässä laissa säädetään, noudatettava mitä luonnonsuojelulaissa, muinaismuistolaissa ja maankäyttö- ja rakennuslaissa sekä niiden nojalla säädetään. Lupa-asiaa ratkaistaessa on myös otettava huomioon asema-kaava sekä se, mitä säädetään maakuntakaavan ja yleiskaavan oikeusvaikutuksista. Lisäksi on katsottava, ettei lupa merkittävästi vaikeuta vireillä olevan kaavan laatimista.

Vesilakitoimikunnan mietinnössä ehdotetaan vesistön määritelmää jonkin verran muutettavaksi nykyisestä. Vesistön käsitteellä on merkitystä rantarakentamisen ohjaukseen, koska

7/7

Ympäristöneuvos

Jukka Matinvesi

maankäyttö- ja rakennuslain 72 § 1 momentin mukaan ranta-alueen suunnittelutarve koskee meren tai vesistön ranta-alueeseen kuuluvaa rantavyöhykettä.

Ehdotuksen (1 luvun 3 §:n 1 momentin kohta 3) mukaan vesistöllä ei tarkoiteta tekojärveä, kanavaa ja muuta vastaavaa keinotekoista vesialuetta. Rantarakentamisen ohjauksen kannalta tekojärvien ja kanavien säilymisellä vesistön osana on merkitystä, erityisesti tulvasuojelukäyttöön rakennetuilla järvillä ja vanhoilla kanava-alueilla. Vesistöön kiinteästi liittyvien tekojärvien ja eri vesistöjä yhdistävien kanavien käsitteellinen erottaminen vesistöistä vaikuttaa keinotekoiselta ja tarpeettomalta. Voimassa olevan vesilain sanamuotoja vesistön mäNritelmässä ei ole syytä muuttaa.

Työryhmä esittää vesilain ja maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n muuttamista niin, että vesijohtojen sijoittamisesta päätettäisiin aina maankäyttö- ja rakennuslain mukaan paitsi silloin kun niistä päätetään vedenottoa koskevassa lupapäätöksessä. Ehdotettu lain 161 §:n 4 momentin muotoilu toistaa mainitun pykälän 1 momentissa mainittuja asioita ja viittaa vesilain pykälään, jossa asiat on ilmaistu epäsuorasti.

Ympäristöministeriö ehdottaa selkeää ratkaisua, jossa maankäyttö- ja rakennuslain keinovalikoima sellaisenaan koskisi ehdotettua vesilain säätelyn ulkopuolelle jäävää johtojen sijoittamista. Tämä toteutuisi kumoamalla maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n 4 momentti.

Lopuksi

Ympäristöministeriö pitää tärkeänä, että vesilain kokonaisuudistuksen valmistelussa otetaan huomioon lausunnot, jotka on annettu vesilakitoimikunnan mietinnöstä. Vesilain uudistuksessa tulisi säilyttää sen nykyinen oikeusharkinta ja ympäristöarvojen huomioon ottaminen.

Vesilain ajanmukaistaminen on aiheellista. Vesilain tekstiä ja rakennetta ajanmukaistettaessa tulisi ehdotettua paremmin ottaa huomioon vesistön käyttömuotojen muuttuminen ja niiden nykyinen merkitys.

Ympäristöministeriö pitää vesilain kokonaisuudistusta tärkeänä ja on käytettävissä uudistuksen jatkovalmistelussa.

Kansliapäällikkö	Sirkka Hautojärvi
P9tIAA)'Z/):