26.10.2004

Oikeusministeriö
PL 25

00023 VALTIONEUVOSTO

Viite 	Lausuntopyyntönne 30.7.2004, OM 7/021/2004

Asia	LAUSUNTO VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ   

Oikeusministeriö on pyytänyt 30.7.2004 päivätyllä kirjeellään Vesi- ja viemärilaitosyhdistykseltä lausuntoa vesilakitoimikunnan mietinnöstä. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa mietinnöstä seuraavaa:

Yleistä

Vesilakitoimikunta on saanut  tiivistettyä valtavan määrän asiaa selkeään ja luettavaan muotoon.  Pykälien määrä on vähentynyt siitä, mitä se on voimassaolevassa vesilaissa,   ja lain  perustelut ovat pääosin yksityiskohtaiset ja huolellisesti laaditut. 

Ongelmallista vesilain valmistelun kannalta on, että vielä ei ole käytännön kokemuksia vesipolitiikan puitedirektiivin edellyttämien vesienhoidon suunnittelujärjestelmien toiminnasta. Lakiehdotuksessa ei juurikaan ole pohdittu vesilain mukaisten toimenpiteiden  suhdetta vesienhoidon järjestämisestä annetun lain mukaisiin vesienhoitosuunnitelmiin. Muun muassa kalatalousvelvoitteiden osalta asia on auki. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että vesilain jatkovalmistelussa on syytä tutkia, miten  vesilain mukainen suunnittelu   (esimerkiksi kalatalousvelvoitteita koskeva suunnittelu) ja vesienhoidon järjestämistä koskevan lain  mukaiset suunnitelmat ja toimenpideohjelmat voidaan sovittaa järkevästi yhteen.  

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää tärkeänä myös eri lakien mukaisten kuulemisten yhteensovittamista ja lupakäsittelyihin kuluvien aikojen lyhentämistä. Erilaiset YVA -lainsäädännön  ja muiden lakien (vesilaki, ympäristönsuojelulaki) mukaiset kuulemiset tulisi sovittaa yhteen, jotta hankkeet eivät viivästyisi. 

Esimerkiksi jätevedenpuhdistamoiden lupakäsittelyyn kuluvaa aikaa tulisi voida lyhentää. Nykyään uudelle  puhdistamolle on melkein mahdoton saada lupaa ilman monen vuoden valituskierrettä. Kansalaisten mahdollisuus vaikuttaa asioihin on hyvä ja kannatettava periaate, mutta valitusten käsittelyn vaatima aika vie helposti pohjaa järkevältä ja asialliselta asioiden hoitamiselta.  

Hankkeiden luvanvaraisuudella on merkitystä vesienhoidon järjestämistä koskevassa laissa tarkoitettujen vesienhoitosuunnitelmien toteuttamisen ja sitä kautta vesienhoidon kustannusten kattamisen kannalta. Vesienhoidon järjestämisestä annettavan lain (HE 120/2004 vp) mukaisten vesienhoitosuunnitelmien tavoitteet tulisivat sitoviksi erityisesti muun lainsäädännön, lupapäätösten ja mahdollisesti annettavien paikallisten ympäristönsuojelumääräysten kautta.  Lupapäätöksessä on  esimerkiksi vesilakiehdotuksen 3 luvun 10 §:n mukaan annettava tarpeelliset määräykset mm. vesistön ja pohjavesiesiintymän tilan säilyttämistä varten tarpeellisista toimenpiteistä ja laitteista. 

Vesilakiehdotuksen 3 luvun 3 §:ään  sisältyy vaara, että yksinomaan luvanvaraisen toiminnan harjoittajista tulee vesienhoitolain mukaisten toimenpiteiden toteuttajia ja maksajia.  Lupa antaa viranomaisille instrumentin, jonka kautta velvoitteita voidaan asettaa. Toimintaan, joka ei vaadi lupaa, ei voida yhtä helposti vaikuttaa.  

Veden vallintaa koskevat periaatteet

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää  tärkeänä sitä, että veden omistusta ja vallintaa koskevia periaatteita ei muuteta siitä, mitä ne ovat voimassaolevassa vesilaissa, ja on tältä osin tyytyväinen lakiehdotukseen. 

Poikkeus luvan myöntämisen esteistä

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää tärkeänä lakiehdotuksen 3 luvun  5 §:ssä valtioneuvostolle annettua mahdollisuutta myöntää poikkeus luvan myöntämisen esteistä, jos hanke on yleisen edun kannalta tärkeä.  Kuten säännöksen perusteluissa todetaan, ehdoton luvanmyöntämiseste saattaa muodostua esteeksi sellaisille yhteiskunnallisesti merkittäville hankkeille, joita varten sitä ei ole alun perin tarkoitettu. Tällaisia voivat olla esimerkiksi laajat ja alueellisesti tärkeät vesihuoltohankkeet. 

Aina luvanvaraiset vesitaloushankkeet

Lakiehdotuksen 3 luvun 3 §:n mukaan ympäristölupaviraston lupa tulee olla seurauksista riippumatta aina mm. veden ottamiselle vesihuoltolaitoksen tai vesihuoltolaitokselle vettä toimittavan tarpeisiin tai siirrettäväksi muualla käytettäväksi. Perusteluiden mukaan  (s. 44) säännöksessä tarkoitetaan myös pintaveden ottamista, vaikka itse säännöksestä se ei käy selvästi  ilmi.  

Pintaveden ottaminen olisi perusteluiden mukaan luvanvaraista aina, kun se tapahtuu vesihuoltolaitoksen tarpeisiin tai vesihuoltolaitokselle vettä toimittavan tarpeisiin tai siirrettäväksi muualla käytettäväksi. Sen sijaan pintaveden ottaminen muuhun tarkoitukseen olisi luvanvaraista vain, jos siitä aiheutuu jokin lakiehdotuksen 3 luvun 2 §:ssä sanottu seuraus. Luvanvaraisuutta on pintaveden osalta perusteltu mietinnössä yleisellä edulla ja mm. niillä riskeillä, joita liittyy pintaveden talousvedeksi valmistamiseen. 

Lakiehdotuksen 1 luvun 7 §:n mukaan kunnan ympäristönsuojeluviranomainen toimii alueellaan lain mukaisena valvontaviranomaisena. Vesilakiehdotuksesta ei käy ilmi, miten terveydensuojeluviranomaiset on kytketty vesitalousasioihin, vaikka vedenoton luvanvaraisuutta  perustellaan mietinnössä muun muassa  terveydensuojeluun liittyvillä näkökohdilla. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että säännöksen perusteluissa tarkoitetut riskit tulee parhaiten eliminoitua veden käsittelyvaiheessa. Veden talousvedeksi valmistaminen on  monipuolinen prosessi,  jossa keskeistä on terveydellisten riskien poistaminen.  Veden laadun valvonta tulee puolestaan hoidettua terveydensuojelulain säännösten nojalla.  Lakiehdotuksen 3 luvun 2 §:n perusteella luvanvaraisuuden pääsääntönä olisi muilta osin, että luvanvaraisuus kytkeytyy ottamisen vaikutuksiin. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että tästä periaatteesta ei ole johdonmukaista poiketa yhdyskunnan vesihuollonkaan kohdalla.  

Yleistä luvanvaraisuutta koskevan pykälän selventäminen

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että lakiehdotuksen 3 luvun 2 §:ää tulisi täydentää niin, että siinä mainittaisiin selvyyden vuoksi myös maa-ainesten ottaminen, kuten voimassaolevan vesilain 1 luvun 18 §:ssä. Esimerkiksi 3 luvun 2 §:n  3 tai 4 momentissa tulisi todeta, että ”lupa tarvitaan myös maa-ainesten ottamiseen, jos siitä voi aiheutua jokin edellä  1 momentissa  tarkoitettu seuraus”. 

Vedenottotarpeiden yhteensovittaminen

Lakiehdotuksen 4 luvun 5 §:ssä ja mietinnön sivulla 60 sanotaan vedenottotarpeiden yhteensovittamisesta . Perusteluiden mukaan ehdotetussa laissa etusijajärjestys olisi yleinen, joten huomioon otettaisiin myös tulevat vedenkäyttötarpeet. Etusijajärjestyksessä tärkeimpiä olisivat paikalliset vedenottotarpeet. Viimeisellä sijalla olisi veden siirto paikkakunnan ulkopuolelle muuta tarkoitusta kuin yhdyskunnan vesihuoltoa varten, esimerkiksi myyntiin. Käytännössä vedensiirtohankkeelle voitaisiin siten myöntää lupa vain jos samalla varmistetaan, että vettä riittää erilaisiin paikallisiin käyttötarpeisiin.

Tulevien vedenottotarpeiden yhteensovittamiseen liittyy myös mahdollisuus antaa määräaikainen lupa tai tarkistaa lupamääräyksiä määräajoin ( s. 61).  Perusteluiden mukaan lupamääräysten määräaikainen tarkistaminen saattaisi tulla kysymykseen esimerkiksi silloin, kun tulevista vedenkäyttötarpeista ei lupapäätöstä annettaessa ole riittävästi tietoa  eri tarpeiden yhteensovittamiseksi.  Lakiehdotuksen perusteluissa todetaan, että yhdyskunnan vesihuoltoa palvelevien lupien määräaikaisuus tulisi kyseeseen vain poikkeustapauksissa (s. 61).  Sen enempää säännöksestä kuin sen perusteluistakaan ei ilmene, millaiset tilanteet olisivat niitä poikkeustapauksia. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että yhdyskunnan vesihuollon järjestäminen vaatii mittavia investointeja ja esimerkiksi verkostojen siirtäminen alueelta toiselle ei voi tulla kysymykseen, joten määräaikaisuus sopii huonosti yhdyskunnan vesihuoltoa koskeviin lupiin.  Vesi-   ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että yhdyskunnan vesihuoltoa paikkakunnalla tai veden siirtoa yhdyskunnan vesihuoltoa varten toiselle paikkakunnalle  ei tulisi hankaloittaa määräaikaisilla luvilla, koska tulevaisuudessa laajojenkin alueiden vesihuolto voi perustua useiden kuntien yhteiseen vedenhankintaan.  Säännöksen tulisi lähteä siitä, että jos   vedenotto jatkuu sellaisena  kuin luvan myöntämisperusteissa on ilmoitettu,  lupa saa olla aina toistaiseksi voimassa. 

Vedenottotarpeiden yhteensovittamisessa käytetyt termit ”paikallinen vedensaanti” ja ”paikkakunta” ovat hämäriä ja tulkinnanvaraisia.  Mietinnöstä ei käy ilmi, viitataanko niillä kokonaisiin seutukuntiin, yhteen kuntaan vai kunnan osaan.  Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että ”paikallista vedensaantia” tai   ”paikkakunnan” käsitettä ei tule sitoa kuntarajoihin, koska vesihuolto on suurelta osin ylikunnallista toimintaa. Näitä käsitteitä olisi syytä avata esimerkiksi lain perusteluissa. 
 
Vesijohdon sijoittaminen

Vesilakiehdotuksen  mukaan vedenottoa koskevassa lupapäätöksessä voidaan antaa oikeus sijoittaa luvan mukaista ottamista palveleva vesijohto toisen alueelle. Lakiehdotuksen 4 luvun 8 §:n mukaan muuta kuin luvanvaraista vedenottoa palvelevan vesijohdon samoin kuin lupapäätöksen jälkeen  vesijohdon sijoittamisesta toisen alueelle päättää hakemuksesta kunnan ympäristönsuojeluviranomainen, jollei ole kyse vesihuoltolaitoksen toiminta-alueesta tai asemakaavoitetusta alueesta. Näillä alueilla meneteltäisiin maankäyttö- ja rakennuslain mukaan. 

Lakiehdotuksen perusteluiden (4 luvun 8 §, mietinnön sivu  62)   mukaan  vesilain vesijohdon sijoittamista koskeva säännös tulisi sovellettavaksi myös laitoksen toiminta-alueella ja asemakaava-alueilla, jos kyse on lupaan liittyvästä vesilaitoksen johdosta ja sijoittamisoikeus annettaisiin lupapäätöksen yhteydessä. Lakiehdotuksesta  ei käy  ilmi, voiko vedenottolupa-asiaa käsittelevä  viranomainen ottaa johtojen sijoittamiskysymyksen oma-aloitteisesti esille luvan yhteydessä vai tarvitaanko sitä koskeva hakemus. Lupapäätöksen ja kaavoituksen suhdetta ei ole myöskään sen tarkemmin selvitetty mietinnössä.   Lisäksi vesilakiehdotuksen mukainen mahdollisuus antaa määräaikaisia lupia soveltuu huonosti vesijohtojen sijoittamiseen, jotka on tarkoitettu pysyviksi ja edellyttävät huomattavia investointeja. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että johtojen sijoittamisesta ei tule tehdä luvanvaraista. Näin ollen sijoittamisasiaa ei tulisi käsitellä vesilain mukaisessa lupahakemuksessa, ellei luvanhakija sitä pyydä erityisestä syystä. Yksi johdon sijoittamista vastustava taho saattaisi vaarantaa koko luvan saannin ja viivästyttää hankkeen toteuttamista. Vesilain korvaussäännösten  ”edunmenetyksen” käsite on tulkinnanvarainen ja antaa virikkeen monenlaisiin korvausvaatimuksiin.  

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että johtojen sijoittaminen liittyy kiinteästi kunnan alueiden käytön  suunnitteluun, joka kuuluu maankäyttö- ja rakennuslain soveltamisalaan (maankäyttö- ja rakennuslain 2 §).    Johtojen sijoittamisessa on kyse lähinnä maankäytöstä.   Siksi maankäyttö- ja rakennuslain tulee olla myös johtojen sijoittamisessa ensisijainen. Vesilain mukainen menettely voisi tulla kysymykseen vain silloin, jos luvan hakijalla on erityinen syy pyytää   johtojen sijoittamisasian käsittelyä vedenottoluvan yhteydessä.  Tällainen syy voisi olla esimerkiksi johtojen sijoittaminen useamman kunnan alueelle. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että johtojen sijoittajalla tulisikin olla oikeus käyttää maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n mukaista menettelyä siitä huolimatta, että myös vesilaissa olisi vesijohtojen sijoittamista koskevia säännöksiä. Muuten vesijohdot olisivat eri asemassa kuin muut yhdyskuntatekniset johdot, kuten sähkö- ja telekaapelit, joiden sijoittamisessa menetellään maankäyttö- ja rakennuslain mukaan.  Lisäksi  johtoja sijoitettaessa tulisi voida vedota  maankäyttö- ja rakennuslain 144 §:n säännökseen, joka koskee töiden aloituslupaa, vaikka vesilain 3 luvun 15 §:ssä säädettäisiin valmisteluluvasta. 

Lakien erilaiset soveltamisalat, maankäytön näkökulma ja eri yhdyskuntateknisten johtojen yhteensovittaminen ovat ilmeisesti olleet  perusteena sille, että vesijohtojen sijoittamisessa on voitu joiltain osin valita sovellettava laki. Lakiehdotuksen 4 luvun 8 §:n perusteluissa (s. 62) todetaan, että vallitsevaa tilannetta ei voida pitää hyväksyttävänä. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että vesilaki ei ole oikea laki vallitsevan käytännön muuttamiseen. 
 
 Johdon sijoittaminen useamman kunnan alueelle 

Sen sijaan Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää perusteltuna sitä, että ympäristölupavirasto voisi päättää johdon sijoittamisesta useamman kunnan alueelle. Tässäkin tilanteessa tulisi olla myös mahdollisuus aloittaa toimenpiteet viranomaisen luvalla valituksista huolimatta valmisteluluvan tai töiden aloittamisluvan perusteella. Lisäksi  myös maankäyttö- ja rakennuslain mukaisen menettelyn tulisi olla mahdollinen silloin, kun se on tarkoituksenmukainen. 

Johdon sijoittamisesta sopiminen

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että johtojen sijoittamisesta tulisi voida myös sopia maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n mukaisesti. Esimerkiksi vesiosuuskuntien säännöissä  sanotaan yleensä johtojen sijoittamisesta jäsenten maalle. Erityinen säännös tai viittaus maankäyttö- ja rakennuslakiin olisi  muun muassa sopimusten osalta tarpeen vesilaissa, jos uudessa laissa tarkennetaan  soveltamisaloja ja vähennetään mahdollisuutta vedota toiseen lakiin. Vesilakiehdotuksessa ei ole sopimista ja sopimuksen pysyvyyttä koskevaa säännöstä, mikä  tulisi lisätä 4 luvun 8 §:n 1 momenttiin. Vaihtoehtoisesti laissa voitaisiin viitata myös sopimusmenettelyn osalta maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:n säännökseen. 

Johtojen suojaaminen

Lakiehdotuksessa ei ole säännöstä, jolla olisi  suojattu olemassa olevia vesi- ja viemärijohtoja.  Voimassa olevan Vesilain 10 luvun 11 §:ssä sanotaan, että jos on annettu lupa viemärin rakentamiseen, ei maata saa käyttää niin, että johdon käyttö tai kunnossapito vaikeutuu. Samaa pykälää on tiettävästi sovellettu myös vesijohtoihin.

 Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että johtojen suojaamista koskeva säännös tarvitaan myös uuteen vesilakiin.  Jos vesijohdon sijoittamista koskevat säännökset siirretään jatkossa kokonaan maankäyttö- ja rakennuslakiin, sinne tulisi vastaavasti lisätä jo sijoitettujen johtojen suojaamista koskeva säännös. 

Edunmenetyksen käsite

Johtojen sijoittamiseen liittyvissä perusteluissa viitataan yleistä korvausvelvollisuutta koskevan 13 luvun 1 §:n 1 momentin 2 kohdan yleissäännökseen, joka kattaisi myös pykälän tarkoittamat tilanteet. Tässä yhteydessä puhutaan  ”edunmenetyksen” korvaamisesta, kun taas maankäyttö- ja rakennuslain 161 §:ssä puhutaan  ”vahingon ja haitan korvaamisesta”.  Edunmenetyksen käsite on sisällöltään epäselvä ja omiaan aiheuttamaan sekaannusta varsinkin tässä yhteydessä, vaikka sitä vesilaissa yleisesti käytetäänkin.  Lakiehdotuksen perusteluissa todetaan, että ”edunmenetyksen käsite sisältäisi muun muassa vesilaissa nykyisin tarkoitetun haitan ja vahingon”. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että edunmenetyksen sijasta  johtojen sijoittamiseen liittyvän korvaussäännöksen tulisi olla yhdenmukainen maankäyttö- ja rakennuslain korvaussäännöksen kanssa ja käsittää nimenomaan haitan ja vahingon korvaamisen. Johtojen sijoittaminen vaikeutuu, jos korvauksia aletaan vaatia erilaisista menetyksistä, joiden asianmukaisuutta on mahdotonta selvittää. Lisäksi eri tarkoituksiin käytettävät yhdyskuntatekniset johdot olisivat korvausten suhteen perusteetta eri asemassa. Haitan ja vahingon korvaaminen on riittävä, koska se  sisältää todelliset menetykset. Edunmenetyksen sijasta tulisi käyttää ilmaisua ”haitan ja vahingon korvaaminen”.  

Tutkimuslupa ja korvaukset 

Myös lakiehdotuksen 18 luvun 5 §:n 2 momentissa käytetyn edunmenetyksen korvaamisen sijasta olisi selkeämpää puhua voimassaolevan lain 1 luvun 31 §:n  2 momentin mukaisesti vahingon korvaamisesta.  Muilta osin Vesi- ja viemärilaitosyhdistys pitää ehdotettua säännöstä parannuksena verrattuna voimassaolevaan lakiin.  

Vedenotto yhdyskunnan vesihuoltoon ja vesivoimakorvaukset

Oikeuskäytännössä on katsottu, että jos vettä otetaan yhdyskuntien vesihuoltoa varten vesistöstä ja vastaavat jätevedet johdetaan muualle, vesistössä vedenottokohdan alapuolella olevat voimalaitokset ovat oikeutettuja saamaan vedenoton johdosta poistuvaa virtaamaa vastaavan korvauksen vesivoiman menetyksestä. Menettely ei ota huomioon muista syistä tapahtuvia muutoksia vesistössä ja valuma-alueella.  Vesistöjen keskivirtaamat ovat kasvaneet yleisesti 1900 –luvun loppupuolella  yhdyskuntatekniikan kehityksen, muun muassa eri alueiden tehostuneen kuivatuksen ja  entistä laajempien pintojen asfaltoinnin vuoksi. Lisäksi monet muut käyttömuodot ovat voimalaitoskorvausten  suhteen eri asemassa kuin yhdyskunnan vesihuolto. Vesistöjen vettä käytetään myös esimerkiksi kasteluun ja muuhun sellaiseen vedenottoon, johon ei aina vaadita lupaa ja joka jää näin erilaisten korvauskäsittelyjen ulkopuolelle.  

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys toteaa, että yhdyskuntien vedenottoa palvelevasta vedenotosta tulisi olla velvollisuus maksaa vesivoimakorvauksia vain, jos voimalan käyttöön tuleva keskivirtaama on tosiasiassa pienentynyt vedenoton johdosta. Asia tulisi ottaa esille vesilakia uudistettaessa, sillä se koskee alueellisten vedenhankintaratkaisujen yleistyessä yhä useampia vedenottajia. 

Pohjaveden ottomahdollisuuteen perustuvan lisäarvon korvaaminen
 
Korvauksia koskevan 13 luvun 6 §:n  lopussa on todettu, että ” Käyttöoikeudesta suoritettavaa korvausta määrättäessä on otettava huomioon myös pohjaveden ottomahdollisuuteen perustuva maan lisäarvo”. Säännös on epäselvä ja tulee sellaisenaan aiheuttamaan kiistaa korvauksen määrästä.  

Sellaisia kiinteistön ominaisuuksia, jotka perustuvat luvanvaraisiin oikeuksiin, ei tulisi arvottaa lainkaan, koska korvauksia määrättäessä on epäselvää onko ottomahdollisuuden lisäksi otto-oikeutta ylipäänsä olemassa.    Enintään voitaisiin säätää   ”pohjaveden kotitarveottomahdollisuuteen perustuvasta maan lisäarvon korvaamisesta”.  
Lakiehdotuksen 4 luvun 2 §:n  3 momentin mukaan vesialueen omistaja saa ottaa ilman ympäristöviraston lupaa  pohjavettä tavanomaista kiinteistökohtaista talouttaan varten. 

Suoja-aluemääräykset

Vedenottamon suoja-alueen perustamista koskevaa sääntelyä tulisi toimikunnan mukaan muuttaa niin, että suoja-alue voitaisiin tietyin edellytyksin perustaa, vaikka vedenottoluvan hakija vastustaisi sitä. Aloitteen suoja-alueen perustamisesta voisi luvanhakijan ohella tehdä myös valvontaviranomainen, maanomistaja tai muu asianosainen. Vedenottamon suoja-alueella on maankäyttöä koskevia rajoituksia. 

Vesi- ja viemärilaitosyhdistys katsoo, että suoja-alueen perustamisen aloiteoikeutta ei tulisi laajentaa voimassaolevasta laista. Vesi- ja viemärilaitosyhdistys piti jo vedenhankintajaoston käsittelyn aikana kyseistä ehdotusta kohtuuttomana ja toi sen esille asiaa käsiteltäessä.   Ehdotus on ongelmallinen monesta syystä: 

•	Suoja-aluejärjestelmän suhde vesienhoidon järjestämisestä annettavassa laissa tarkoitettuihin vesienhoitosuunnitelmiin on selvittämättä.  Vesienhoitolain mukaan vesienhoitosuunnitelmat tulisivat sitoviksi mm.  kunnallisten ympäristönsuojelumääräysten kautta. Kunnallisissa ympäristönsuojelumääräyksissä voitaisiin ottaa huomioon tarpeelliset rajoitukset.   Lisäksi on mahdollista laatia kunnallisia suojelusuunnitelmia, joten erityisiä suoja-alueita ei välttämättä tarvittaisi. Näin vesilaissa otettaisiin huomioon vesipolitiikan puitedirektiivin 9 artikla, jonka mukaan veden käytön eri sektoreiden on osallistuttava riittävästi vesipalveluista aiheutuvien kustannusten kattamiseen käyttäen perusteena direktiivin liitteen III mukaista taloudellista analyysiä ja ottaen huomioon pilaaja maksaa  –periaatteen.  
 
•	Luvanhakijan näkökulmasta suoja-aluemääräyksissä on kyse hänen toimintansa suojaamiseksi ja turvaamiseksi annettavista määräyksistä. Tästä näkökulmasta on myös perusteltua, että määräyksiä annetaan vain, jos luvanhakija katsoo ne itse tarpeelliseksi. Tätä korostaa myös määräyksiin mahdollisesti  liittyvä korvausvelvollisuus. Järjestelmä, jossa viranomaiset   määräävät luvanhakijan tahtoa vastaan hänen intressejään suojaavia määräyksiä, josta hakija joutuu maksamaan korvauksia, ei sovellu länsimaisen  oikeusjärjestelmän mukaiseen käsitykseen luvasta ja sen merkityksestä.  

•	Hakijan tulee myös vastata hakemuksensa aiheuttamista  kustannuksista. Tämä on Suomen oikeusjärjestelmän mukainen menettelytapa ja vähentäisi turhia hakemuksia, koska hakija tutkisi  hakemuksensa menestymismahdollisuudet etukäteen.  Jos muulle kuin ottamisluvan hakijalle tai luvan haltijalle annettaisiin oikeus hakea suoja-aluemääräyksiä, vesilakiin tulisi ottaa säännös, jonka mukaan suoja-alueen perustamista hakevan tulisi vastata menettelyn kustannuksista. 

•	Lakiehdotuksen 4 luvun 12 §:n perusteluissa todetaan, että korvausvelvollisuus olisi vedenottamon omistajalla ja haltijalla silloinkin, kun suoja-alue on perustettu yleisen syyn vuoksi. Mikä on se yleinen syy?  Terveydensuojelullisten näkökohtien turvaamiseen päästään veden laadun valvonnalla. Kunnallisilla ympäristönsuojelumääräyksillä voidaan suojata yleistä etua.  

Rauno Piippo			Anneli Tiainen
toimitusjohtaja			lakiasiain päällikkö