Päiväys
	
Dnro
	
	1.11.2004	PKA-2004-J-71	
	
	Oikeusministeriö
PL 25
00023 VALTIONEUVOSTO	
		
	Viite 
	 	Lausuntopyyntö 30. 7.2004  OM7/021/2004	

	Asia 
	 	LAUSUNTO VESILAKITOIMIKUNNAN MIETINNÖSTÄ	

Toimikunta on tehnyt pääosin tarkkaa ja taitavaa työtä vesilain nykyaikaistamiseksi. Vesilain uudelleen järjestäminen ei varmasti ole ollut helppo työ. Myös tarpeellisia uudistuksia on tehty. Toimikunnan ehdotuksessa uudeksi vesilaiksi on kuitenkin pienempiä, mutta myös merkittäviäkin puutteita, jotka tulisi vielä ottaa uuteen tarkasteluun.

Lausunnossaan Pohjois-Karjalan ympäristökeskus keskittyy yleiseen ympäristöetuun sekä toisaalta käytännön lainvalvontaan liittyviin asioihin.  

Lain uudistuksen perustavoitteista ja  kielto- ja lupajärjestelmän muutoksesta yleisesti.

Tarkoituksena on lain selkeyttäminen ja ymmärrettävyyden parantaminen mm. lain kasuistisuutta vähentämällä ja sisäistä viittaustekniikkaa yksinkertaistamalla. Ympäristökeskuksen mielestä monien perusasioiden ja –säännösten kirjoittaminen hyvin yleiselle tasolle yksityiskohtaisuutta välttäen ei kuitenkaan tee lakia välttämättä ymmärrettävämmäksi, vaan päinvastoin hämärtää asian entistä tulkinnanvaraisemmaksi. Lain perustelujen mukaan näillä kohdin säännösten sisältöä ja vakiintunutta tulkintaa ei ole tarkoitus muuttaa, mutta käykö niin. Tähän palataan lausunnossa jäljempänä. Toki monet vesilain luvut ovat jo aikansa eläneitä ja ne pitääkin uudistaa ja yksinkertaistaa.  

Lain yleisperustelujen mukaan toinen merkittävä muutos olisi nykyisen lain kieltokeskeisen rakenteen purkaminen niin, että nykyiset yleiskiellot muotoiltaisiin entistä selvemmin lupakynnykseksi. Tarkoitus kuitenkin olisi, että luvanvaraisuuskynnys sinällään säilyisi nykyisellään. Perusteluista huolimatta tähän kuitenkin näyttäisi, ainakin ulospäin, sisältyvän periaatteellinen asennemuutos sallivampaan suuntaan mm. ympäristöä haitallisesti muuttaviin hankkeisiin. Nykyisen lain mukaan erilaisten ympäristöön kohdistuvien haitallisten muutosten tuottaminen on kielletty, mutta kiellosta poikkeamiseen voidaan saada lupa. Uuden lain kirjoitustavan mukaan ympäristöhaittojen aiheuttaminen ei olisi kiellettyä, mutta luvanvaraista. Tosin nämä sanotut kielto- ja luvantarvepykälät ovat sinällään samansisältöiset. Tällä muutoksella voisi kuitenkin olla merkitystä esim. suhtautumisessa ympäristön turmelemisrikokseen ja sen tunnusmerkistön arviointiin. Ympäristön turmelemisrikoksella tarkoitetaan myös vesilain vastaista tekoa, joka on omiaan aiheuttamaan vakavuudeltaan ympäristön pilaantumiseen rinnastettavaa muuttumista. Tässä siis punnitaan vesistön muuttamiskiellon piiriin kuuluvien seurausten vakavuutta. Käräjäoikeudessa tämänkin ymmärtäminen tuntuu vaikealta ja selvemmissäkin tapauksissa yleensä katsotaan tapahtuneen vain vesilain luparikkomuksen. Muuttamiskiellon poistumisen myötä tällaisen linjan voisi kuvitella vahvistuvan.   

1. luku  Yleiset säännökset

Lain yleisen tavoitteen (1 §) perustelutekstissä vesiympäristön käsite ja sen yltäminen rantavyöhykkeeseen on kirjoitettu monipuolisesti ja kuvaavasti. Se selkeyttää lakitekstin ymmärtämistä huomattavasti ja mm. osin korvaa vesialueen määritelmästä tulevan ongelman. Tähän palataan vielä jäljempänä.

1:3 §. Määritelmiä

Vesistön määritelmä on epäselvästi kirjoitettu. Tarkoitetaanko siis siinä, että tekojärvet, kanavat ja muut vastaavat keinotekoiset vesialueet ovat vesistöjä vai eikö? Jälkimmäisessä tapauksessa siis esim. jokeen rakennettu tekojärvi ei olisi vesistö kuten nykyisessä laissa ("…sisävesialueet luonnollisine ja keinotekoisine osineen…"). 

Noron määrittely oli tiettävästi toimikunnalle hankala kysymys. Se muoto, mihin nyt päädyttiin, ei oikeastaan käytännössä muuta nykyistä puron ja noron rajankäyntiä. Tästä siis ei pitäisi ainakaan nykytilanteeseen verrattuna seurata ongelmia. Perustelujen mukaan kymmenen neliökilometrin valuma-alue merkitsisi hyvin vähäistä virtaamaa. Kun kuitenkin määritelmän mukaan norossa ei jatkuvasti virtaa vettä, kuten on nykyisenkin lain määritelmän mukaan, määrää tämä vaatimus käytännössä noron suuruusluokan. Yleensä tällaisen noron valuma-alue on alle viisi neliökilometriä, varovaisesti arvioiden ehkä suuruusluokkaa 2-4 neliökilometriä. Puroa vähäisemmälle uomalle nyt annettu virallinen nimi, noro, on onnistunut ratkaisu.   

Hankkeesta vastaavan määrittely voi olla hyvä asia. Perusteluissa on mainittu esimerkki metsäkeskuksesta ojitushankkeen tosiasiallisena toteuttajana. On esimerkkejä tapauksista, joissa maanomistajat ovat ymmärtämättä joutuneet vastaamaan metsäkeskuksen toteuttaman ojitushankkeen haitallisista seurauksista.

1:5 §. Vesialueen raja

Vesialueen rajana lakia sovellettaessa pidettäisiin keskivedenkorkeuden mukaista rantaviivaa, kuten nykyään. Tästä seuraa suuriakin ongelmia lain soveltamisessa rakentamishankkeissa ranta-alueilla, kuten rantavyöhykkeiden täytöissä ja pengerryksissä, jos tämä keskiveden raja ahtaasti tulkittaisiin vesilain soveltamisalaksi. Näin kuitenkin mielellään usein päätellään, erityisesti kun maanmittaustoimituksissa usein kiinteistön raja on viety hyvinkin pitkälle epämääräiselle vesialueen ja maa-alueen vaihettumisvyöhykkeelle matalilla rannoilla. Ensinnäkin monissa isoissa sekä luonnollisissa vesistöissä (esim. Pohjois-Karjalassa Pielinen ja Saimaan pohjoisosa Orivesi) että joissain säännöstellyissä vesissä kesäajan tai avovesikauden keskivesi on koko vuoden keskivettä ylempänä. Tällöin matalilla rannoilla laskennalliseen keskivedenkorkeuteen sidottu rannan raja sijaitsee kesäaikana veden alla alueella, joka asiallisesti on ja mielletään vesialueeksi. 

Toisen ongelma-alueen muodostavat edellä mainitut matalat tureikkoiset tai luhtaiset rannat, joissa vesialueen ja maa-alueen vaihettumisalue on leveä ja usein oikeastaan kasvimättäiden täyttämää vesialuetta. Jo keskivesirajan osoittaminen tällaisella alueella on hyvin epämääräistä ja käytäntö on kirjavaa. Usein kiinteistön raja tällaisella alueella on toimituksessa viety kovin ulos, kauaskin pensasrajan ulkopuolelle. Paitsi luonnonympäristön myös naapurien kannalta on varsin haitallista, jos tällainen alue sitten pengerretään esimerkiksi ajomailla tulkiten, ettei vesilaki tule sovellettavaksi tällä kiinteistöön kuuluvalla ”maa-alueella”. Myös kivikkoiset ja louhikkoiset rannat voivat olla ongelmallisia, kun kivikko epämääräisesti vaihettuu vesialueeksi. 

Ilmeisesti kuitenkin lakiehdotuksen perusteluissa selostettu vesiympäristön laaja käsite ja sen kuuluminen lain soveltamisalaan poistavat edellä mainitut epäilyt lain soveltamisen liian ahtaista rajoista.

Käytännössä on tulkintaerimielisyyksiä syntynyt myös siitä, että keskiveden laskennassa voidaan käyttää eri ajanjaksoja, kun siitä ei ole tarkempia määräyksiä.

2. luku  Yleiset velvollisuudet, oikeudet ja rajoitukset

2:3 §:n mukaan oikeutta kulkea vesistössä rajattaisiin siten, että kotirauhan piiri ulotettaisiin pihaan välittömästi liittyville vesialueille. Onkohan tämä nyt loppuun asti harkittu? Voisiko se johtaa mielivaltaisten pihapiirien rajaamiseen vesialueilla esim. poijuin ja kieltotauluin. Mitä tämä merkitsisi esim. kanootilla kululle pienessä joessa, jonka rannalla on asumuksia. Ehkä tämä ei kuitenkaan voisi rajoittaa valtaväylässä kulkua, jollainen on aina joessa?

2:7 §  Yleiset velvollisuudet

Edellä lausunnon alussa jo kiinnitettiin huomiota liian yleisiksi kirjoitettujen säännösten tulkinnanvaraisuudesta. Tällainen tilanne liittyy yleisiä velvollisuuksia koskevan uuden 2:7 §:n informatiivisuuteen ja mahdolliseen uuteen tulkintaan. Lakiehdotuksen mukaan sillä korvataan nykyinen 2:3 § eikä sillä ole tarkoitus supistaa nykyisen säännöksen soveltamisalaa. Nykyinen 2:3 § on vesilain tärkeä yleispykälä, joka ohjaa kaikkea muuttavaa toimintaa. Erityisen tärkeä se on antaessaan ympäristöä suojaavia rajoja sellaiselle mittakaavaltaan pienelle lupakynnyksen alittavalle toiminnalle, jota ei lupamääräyksin ohjata. Se edellyttää mm. yleisiltä rantojen ruoppauksilta haittojen minimointia. Esimerkiksi ruoppausmassojen haitallinen ja tarpeeton läjittäminen vesialueen täytöksi tms. pääsääntöisesti voidaan katsoa 2:3 §:n vastaiseksi, ellei se sitten jo ylitä luvanhaun kynnystä. Myös esim. puron perkauksen yhteydessä 6:2 §:ssä viitataan velvollisuuteen noudattaa 2:3 §:ää. Ns. pienvesirakentamisella (kuten ruoppausmassojen läjitykset pengerryksiksi) ei yksittäisenä hankkeena ehkä ole suurta merkitystä ja niin se voi jäädä lupakynnyksen alle, mutta lukuisten hankkeiden yhteisvaikutus järven vesiympäristöön on jo merkittävä.

Uusi 2:7 § on kuitenkin kirjoitettu niin yleiselle tasolle yksityiskohtaisuutta välttäen, että on vaikea mieltää sen koskevan esim. edellä mainittuja pieniä vesirakennustöitä. Asia kyllä selviää lukemalla se perustelutekstistä ja tuntemalla nykyisen lain soveltaminen. Mutta ymmärtääkö ns. pienvesirakentamista tekevä kansalainen, että kyseessä on vesitaloushanke tai vesialueiden käyttäminen, jossa on vältettävä yleisen edun loukkausta. Pykälä on kirjoitettu siten, että se näyttäisi koskevan isohkoja hankkeita.

2: 6 §  Oikeus haitan poistamiseen

Tämä pykälä ja siihen liittyvät valvontasäännökset ovat hyvin tärkeitä ja päivittäisiä vesien käyttöä ohjaavia säännöksiä. Tämä ns. ruoppauspykälä vastaa nykyisen lain 1:30 §:ää. Siinä suhteessa ei synny ongelmia. Voidaan kuitenkin kysyä myös nykyisen lain suhteen, mitä tarkoittaa lakitekstin mukainen haitan kärsiminen tässä yhteydessä. Oikeuttaako tämä pykälä "maisemaruoppauksiin" vai onko kyse lähinnä kulkuväylän tekemisestä tai parantamisesta sekä myös vene- ja uimarannan tekemisestä. Säännöshän periytyy vanhan vesioikeuslain 1 luvun 23 §:stä, jossa haitan kärsiminen liittyy vesiväylässä olevaan lietteeseen tai esteeseen. Ajoittain tulee 1:30 §:n mukaisia ilmoituksia laaja-alaisemmista alueruoppaustöistä, joiden tarkoituksena on lähinnä ruovikoituneen maiseman muuttaminen. Tosin tällaisissa laajemmissa ruoppauksissa tulee melko nopeasti vastaan 1:15 §:n luvanhakukynnys.

Pykälässä ehkä liikaa korostuu yleinen "ruoppausoikeus" ja ruoppausmassojen vesiläjitysoikeus, kun samalla ei mainita yleistä haitan minimointivaatimusta (2:7 §), joka sekin on kirjoitettu kovin yleiselle tasolle. Esimerkiksi ruoppausmassojen läjittäminen vesialueelle erilaisiksi vesialueen täytöiksi, kuten penkereiksi, tekosaariksi ja tontin laajennuksiksi, ei pääsääntöisesti voi olla nykyisen 2:3 §:n mukaista, ainakaan ilman vesilain mukaista lupaa. Syntyy kuva, ikään kuin säännöstä oltaisiin viemässä hiukan sallivampaan suuntaan. Olkoonkin, että tässä pykälässä on kyse tarkasti ottaen vain käyttöoikeudesta toisen alueeseen. Tämä on kuitenkin tarpeen todeta siksi, että hallitsemattomat yksityiset ruoppaustyöt useilla alueilla ovat aiheuttaneet paljon harmia ja haittaa esim. ruoppausmassojen holtittomien läjitysten myötä.

Tähän nähden onkin hyvä asia, että ruoppaustöistä ilmoittamisvelvollisuutta ehdotetaan selkeytettäväksi. Se, että kaikki toimenpiteet tulisivat ilmoitusvelvollisuuden piiriin, vastannee useilla alueilla jo nykyisin vallitsevaa käytäntöä. Pykälän kirjoitustapa ei kuitenkaan ole aivan selvä. Vesialueen omistajalle tulisi ilmoittaa työn aloittamisesta ja suorittamistavasta ennakolta. Alueelliselle ympäristökeskukselle sanatarkasti ilmoitettaisiin vain työn aloittamisesta. Näin ei tietenkään voi olla. Kuten jäljempänä 2:14 §:n perusteluissa sanotaan, ilmoitusvelvollisuuden tarkoituksena on varmistaa lain valvonnan kannalta riittävät tiedot. 
Ympäristökeskus pitää selkeänä, että ehdotuksessa ilmoitukset keskitetään ympäristökeskukseen nykyiseen tapaan. Tämä myös edistää yhtenäistä toimintatapaa ja tulkintaa.

2:6 §:ään liittyy 2:14 §, jonka mukaan ilmoitus on tehtävä vähintään 14 vuorokautta ennen toimenpiteen aloittamista. Määräaika on käytännön valvonnan kannalta ehdottomasti liian lyhyt. Aivan liian usein tulisi tilanteita, jolloin ympäristökeskuksen voimavarat eivät mahdollistaisi noin nopeaa toimintaa. Nykyisestä yhden kuukauden määräajasta esim. Pohjois-Karjalan ympäristökeskus on kohtuullisesti selvinnyt. Tällöinkin esim. talviaikana, kun joissain tapauksissa vähänkin isompien ruoppaustöiden vaikutusta esim. luonnonympäristöön on voinut olla mahdoton päätellä lumipeitteen alta, on jouduttu ilmoittamaan valvojan lausunnon antamisesta myöhempään, mikäli hankkeesta vastaavat ovat halunneet valvojan kannanoton hankkeen toteuttamismahdollisuuteen ilman lupakäsittelyä. Vaihtoehtoisestihan on aina voinut pistää vireille lupahakemuksen lupavirastossa. Pääsääntöisesti lausuntoa on haluttu odottaa. Ympäristökeskus on käytännössä panostanut varsin paljon ruoppaustöiden ohjaukseen, neuvontaan ja sovitteluun. Aiempina vuosina, kun valvontaa ei juuri ollut, toiminta oli varsin hallitsematonta ja esimerkiksi sinänsä hyväksyttävienkin töiden ruoppausmassojen holtittomalla sijoittamisella aiheutettiin paljon haittoja yleiselle ja yksityiselle edulle. Oheisesta liitekuvasta ilmenee havainnollisesti, kuinka Pohjois-Karjalan alueella ennakkoilmoitusmenettelyn vakiintumisen myötä lain rikkomusten määrä on vähentynyt ja jäänyt alhaiselle tasolle. (Liitekuvassa olevaan rikkomusten lukumäärään kuuluu muitakin kuin ruoppaustöiden yhteydessä tehtyjä rikkomuksia, mutta asioiden keskinäinen riippuvuus kuitenkin on selkeä. Rikkomuksiin ei tässä ole luettu pelkkiä ilmoituksen tekemättä jättämisiä.) Lisäksi, mikä ei kuvasta näy, rikkomukset ovat vakavuudeltaan olleet viime vuosina aiempaa vähäisempiä.

Kuten 2:14 §:n perusteluissa todetaan, ilmoituksen tekeminen ei luonnollisestikaan poistaisi velvollisuutta noudattaa lain säännöksiä eikä lain vastaiseksi osoittautuvan toimenpiteen toteuttaja esimerkiksi voi säännökseen nojautuen vedota siihen, että ympäristökeskus ei ole reagoinut tehtyyn ilmoitukseen. Kuitenkin käytännössä hankkeesta vastaavat herkästi tulkitsisivat niin, että töille on saatu hyväksyntä, jos ympäristökeskus ei määräajassa ole vastannut ilmoitukseen. Näin laissa liian lyhyeksi asetetulla määräajalla tarpeettomasti saataisiin aikaiseksi hallintopakkoprosesseja ja pahimmillaan rikosprosesseja.         

Harkitsemattomalta tuntuu myös tähän samaan asiaan liittyvä valvontasäännös 14:2 §:n 2 mom.  Siinä annetaan kunnan ympäristönsuojeluviranomaiselle oikeus 2:14 §:ssä tarkoitetun ilmeisen lainvastaisen toimenpiteen välittömään keskeyttämiseen. Tämä keskeyttämisoikeus tulee olla myös ympäristökeskuksella, koska se on liitetty toimenpiteisiin, joista 2:14 §:n mukaisesti on tehtävä ilmoitus ympäristökeskukselle ja joiden kokonaisvalvonnasta siis ensisijaisesti vastaa ympäristökeskus. Nyt nämä samaan asiaan liittyvät valvontatehtävät ovat keskenään ristiriitaiset. 

Vielä 14:6 §:n perusteluissa sanotaan, että tämä 14:2 §:n 2 mom. rajoittuisi vain pienimuotoiseen toimintaan, joka ei edellyttäisi ympäristölupaviraston lupaa. Tätä on vaikea ymmärtää. Kyllähän useinkin myös sellaisista ruoppaustöistä, joihin tarvitaan lupaviraston lupa, tehdään nykyisen lain (1:30 §) tarkoittama ilmoitus ja lupaa haetaan vasta valvontaviranomaisen kannanoton jälkeen.

Lakiesityksessä tai sen perusteluissa ei ole tarkemmin selvitetty keskeyttämisen tapaa.

2:6 §:n perusteluissa todetaan, että myös kunnan ympäristönsuojelumääräykset saattavat koskea pykälässä tarkoitettuja toimenpiteitä, joten myös ne on tarvittaessa otettava huomioon toimenpiteitä toteutettaessa. Ympäristönsuojelumääräykset kuitenkin annetaan ympäristönsuojelulain nojalla, joten niitä annettaessa lienee huolehdittava, ettei niissä anneta vesilain soveltamisalaan kuuluvia määräyksiä.

Ruoppausmassojen sijoittamisessa viitataan myös jätelakiin. Pitäisikö viitata myös ympäristönsuojeluasetuksen 4 §:ään?

Vesirakennustöiden aiheuttama pilaantuminen vesialueella

2:6 §:n perusteluissa todetaan, että nykyisen vesilain 1 luvun 19 §:n kaltaista säännöstä ympäristönsuojelulaissa tarkoitetun pilaamisvaikutuksen käsittelystä vesilain mukaisena lupa-asiana ei pykälään sisältyisi, eikä siis ilmeisesti muutenkaan lakiin. Poikkeuksena olisi ojitus (5:3 §). Perusteluissa viitataan YSL:n 28 §:ään ja 39 §:ään. Tämä asia tuntuu nyt varsin sekavalta. Vähänkin isommat ruoppaukset aiheuttavat pilaamisseurauksia, usein laaja-alaisia, vaikkakin tilapäisiä samentumis- ja rehevöitymisseurauksia. Esimerkiksi väylän tai satama-altaan rakentamistöissä annetaan määräyksiä pilaantumisseurauksista mm. tarkkailuvelvollisuuden ja haittojen vähentämisvelvoitteiden muodossa. Onko ajatuksena, että vesitaloushankkeen pilaamisseuraukset (joiksi useimmat seuraukset oikeastaan voitaisiin katsoa) kuitenkin käsiteltäisiin YSL:n yhteiskäsittelypykälän (39 §) mukaisesti yhdessä vesilain mukaisessa menettelyssä. Sillä yhdessähän kaikki seuraukset pitäisi käsitellä. Mutta entä sitten, kun 2:6 §:n tarkoittama ruoppaushanke ei aiheuta vesilaissa tarkoitettuja seurauksia eikä se tarvitsisi vesilain mukaista lupaa, mutta se aiheuttaisi YSL:ssa tarkoitettua pilaantumista vesialueella, joka loukkaisi yleistä tai toisen yksityistä etua. Lupaa tälle ruoppaustyölle tulisi siis nyt hakea YSL:n 28 §:n nojalla ympäristökeskukselta, koska sekahankkeesta ei olisi kysymys. Tällainen tilanne olisi hyvin todennäköinen. Pelkällä ilmoitusmenettelyllä tapahtuva ruoppaustyö voi myös jälkikäteen nousta riidan aiheeksi, kun samentuminen aiheuttaakin yksityiselle haittaa, jota ei ole otettu huomioon. Jos tämä pilaamishaitta käsiteltäisiin YSL:n mukaan, asia käsiteltäisiin alueellisessa ympäristökeskuksessa nykysäännösten mukaan.

Nykyisen vesilain mukainen 1:15 §:n 3 momentti kuvaa pilaamista tai pilaamisen kaltaista tilannetta, mutta on vaikeatajuinen ja samankaltainen YSL:n pilaamiskäsitteen kanssa. Kun se kuitenkin poistuisi uudesta vesilaista, merkitseekö se sitä, että kaikki vesitalous-hankkeiden pilaantumisseuraukset määrittyisivät YSL:n järjestelmään.  

Kaiken kaikkiaan tuntuu, että vesitaloushankkeiden pilaamisseurausten, joita seuraukset varsin usein ovat, osalta toimikunnan työ on jäänyt kesken.

2:9 §. Vesiluontotyypit

Pykälä vastaa nykyisen vesilain säännöksiä. Ehdottomasti tarpeen olisi kuitenkin ollut selventää joko lakitekstissä tai perusteluissa, mitä luonnontilalla tarkoitetaan. Luonnontilaa ei tule tulkita ahtaasti, vaan tällä tarkoitetaan myös luonnontilan kaltaisuutta. Nykyisen vesilain soveltamislinja on kylläkin noudattanut varovaisesti tällaista linjaa ja myös oikeuskirjallisuudessa tuetaan tällaista tulkintaa. Myös nykyisen vesilain 1:15 a §:n perustelutekstissä viitataan tällaiseen. Asia olisi kuitenkin hyvin tärkeä selventää, koska epätietoisuutta tästä on kovasti. Myös yhdenmukaisuus metsälain 10 §:n kanssa olisi aiheellinen. Siinä luonnontilan kaltaisuus on nimenomaan erikseen sanottu. Tähän liittyy myös se, että vähän muutettu luonnontila voi otollisissa oloissa palautua, mutta tuskin koskaan täysin entiselleen. Tänä päivänä erilaiset purojen, norojen ja lähteiden entisöintihankkeet ovat yleistyneet erityisesti kehittelytoimintana. Entisöidyt pienvedet saavuttavat aikanaan luonnontilan; siihen juuri pyritään. Mutta harvemmin kait niitä juuri entiselleen saadaan. Itse asiassa toimikunnan mietinnössäkin luonnontilan käsite on varsin laaja, kun jäljempänä 5 luvun 8 §:ssä puhutaan ojan palautumisesta luonnontilaan.   

Toimikunta on erillisessä muistiossaan ehdottanut vielä selvitettäväksi luonnontilaisten purojen liittämistä vesiluontotyyppien suojelusäännöksiin. Ympäristökeskus pitää tätä ajatusta hyvin kannatettavana. Ensinnäkin se yhdenmukaistaisi metsälain ja vesilain säännöksiä. Luultavasti noroja enemmän suojelun tarpeessa ovatkin juuri pienet purot, joita ei jatkuvan veden virtauksen vuoksi lueta noroiksi. Noron ja puron rajanveto on hyvin hankala. Suojelun ulottaminen luonnontilaisiin puroihin poistaisi tämän ongelman. Tärkeää on, että purot kuitenkin samalla pysyisivät vesistöinä, jotta ei-luonnontilaisia puroja edelleenkin koskisivat myös 2:7 § ja 3:2 §, eli nykyisen lain muuttamiskieltoa vastaava suoja. Suojelusäännöksen tekemistä osaltaan helpottaisi se, että joen ja puron rajaa ehdotuksessa ollaan viemässä alaspäin.   

3. luku  Luvanvaraiset vesitaloushankkeet

3: 4 §. Luvan myöntämisen yleiset edellytykset

Toimikunta on harkitsemattomasti tehnyt merkittävän huononnuksen vesiympäristön kannalta poistaessaan nykyisen tarve-edellytyksen tai hyödyllisyyden vaatimuksen  ”haitattomien” hankkeiden luvanmyöntämisedellytyksistä 3:4 §:ssä. Nykyisen lain mukaan (2:6 §:n 1 mom.) luvan myöntämisen edellytyksenä on, että ”hanke on tarpeen vesialueen tai sen rannalla olevan kiinteistön järkiperäistä hyväksikäyttöä taikka muuta hyödyllistä taloudellista toimintaa varten”. Lisäksi siinä vielä viitataan yleiseen haitan minimointiperiaatteeseen (nykyinen 2:3 §). Nykyisessä lainkäytössä tämän edellytys tulee usein arvioitavaksi. Ehdotuksessa jäljelle jäisi vain nykyinenkin vaatimus siitä, että hanke ei saisi sanottavasti loukata yleistä tai yksityistä etua. Mitä sanottava oikeastaan tarkoittaa? Onko se jotain ylipäätään havaittavaa vai jotain merkittävämpää? Käytännössä tämä käsite on ollut varsin venyvä. Ilman intressivertailua tehdyn lupaharkinnan (2:61.) soveltamisessa käytäntö on ollut hyvin kirjavaa vesioikeuksissa ja lupavirastoissa. Lupia on myönnetty jopa yksityisille tiepenkereille saariin tällä perusteella. 

Esimerkki tyypillisestä tarpeettomasta hankkeesta on ruoppausmassojen sijoittaminen erilaisiksi vesialueen täytöiksi ja penkereiksi; useimmiten ne kylläkin voidaan katsoa myös vesilain 2:3 §:n vastaisiksi. Myös pelkät tontin laajennukset vesialueelle esim. rakentamisen ylijäämämaita sijoittamalla pääsääntöisesti nykykatsannossa ovat vähintäänkin kyseenalaisia. Itä-Suomen vesioikeuden/ympäristölupaviraston haetun luvan epäävissä päätöksissä tai hallintopakkopäätöksissä on monesti käytetty ilmaisua ”tarpeeton vesialueen täyttö…”. Toisenkaltaisena esimerkkinä lakimuutos voisi suosia vaikkapa suhteellisen vähäisiä, mutta kuivatuksen kannalta hyödyttömiä puron perkauksia.

Vesialueen täytöissä on hyvin herkästi kyse naapurin yksityisen edun loukkauksesta. Mutta jos naapuri ei reagoi, miten iso täyttö sanottavasti loukkaa yleistä etua? Jos sille linjalle lähdettäisiin, että yksittäistapauksina ja vähäisiksi arvioituina ne eivät sanottavasti loukkaisi yleistä etua ja jos naapuritkaan eivät reagoisi, tulisi sitten kaikille saman järven äärellä oleville sallia samankaltaiset toimenpiteet tarvetta pohtimatta. Tuskin esim. kymmenennen rakentajan kohdalla voitaisiin katsoa, että nyt hyväksyttävän kokonaishaitan raja on ylittymässä. Tämänkin vuoksi on ehdottoman tärkeää, että vähäisempääkin haittaa aiheuttavien hankkeiden perustelut tulevat lupaviranomaisessa huomioon otetuksi.

Voisiko tämä hyödyllisyyden vaatimuksen puuttuminen myös olla ristiriidassa haitan yleisen minimointiperiaatteen 2:7 §:n kanssa, mikäli sen asiasisältö on sama kuin nykyisen 2:3 §:n, kuten perustelutekstissä sanotaan?

Nykyisen hyödyllisyyden vaatimuksen säilyttäminen on tarpeen myös intressivertailussa hyväksyttävien hyötyjen arvioimiseksi (3:7 §).  Esimerkiksi rantatontin laajentamisesta vesialueelle sellaisenaan saatavan arvonnousun (vesialueen arvo suhteessa tonttimaan arvoon) lukeminen hyödyksi voisi helposti oikeuttaa täyttöhankkeen, mutta olisi vähintäänkin kyseenalaista. Yleensä lupakäsittelyissä vesialueen täyttöjen tarpeellisuus on aina tarkoin harkittu.

3 luvun 5 §:n 2 momentin ja 11 luvun 20 §:n osalta ympäristökeskus viittaa toimikunnassa olleiden ympäristöministeriön edustajien eriävään mielipiteeseen.

8 ja 9 §. Luvan voimassaolo ja raukeaminen

Tässä ei ole varauduttu tilanteeseen, kuten ei nykyisessäkään laissa, että esimerkiksi maisemallisesti haitallisen rakenteen luvanmukainen käyttö lakkaa. Varmaan tarpeen mukaan luvassa pitäisi voida antaa myös määräyksiä jälkitöistä tai rakenteiden purkamisesta. Esimerkkinä voisi olla vaikkapa vesialueelle rakennetut kalankasvatuksen maa-altaat. Vesirakentamisessa näyttää olevan niin, että tiettyyn käyttötarkoitukseen luvitetut rakenteet jäävät pysyviksi käytön lakattuakin. Ilmeisesti ainoat rakenteet, joiden purkamisesta on säännöksiä, ovat vanhat uittorakenteet.    

5. luku   Ojitus

5:1 §. Soveltamisala

Perustelujen mukaan ojituksen määritelmä vastaisi nykyistä. Siis esim. metsätaloudelliset kunnostusojitukset olisivat ojitusta, kuten vallitsevassa tulkinnassa?

5:6 §. Ojituksesta ilmoittaminen

Erittäin hyvänä uudistuksena on ojitusta koskeva ilmoittamisvelvollisuus. Tämä helpottaa, selkeyttää ja yhtenäistää valvontaa.

Tässä yhteydessä ympäristökeskus myös yhtyy toimikunnan käsitykseen, joka on kirjattu erilliseen muistioon mietinnön alussa, että vielä tulee selvittää mahdollisuuksia parantaa valuma-aluekohtaisesti ojitusten kokonaisvaikutusten huomioon ottamista. Ylipäätään ojituksen vesistövaikutusten ja pilaantumisseurauksista johtuvan luvantarpeen arviointi on vaikea tehtävä ilman yleisempiä linjauksia.  

5:8 §. Ojan kunnossapito ja käyttö

Pykälän viimeinen momentti on jossain määrin käsitteellisesti vaikeatajuinen ja ristiriitainen. Mitä ensinnäkin tarkoittaa ojan palautuminen luonnontilaan? Ilmeisesti tässä tarkoitetaan peratun puron palautumista luonnontilaan. Nykyisen lain mukaan perattu puro on edelleenkin puro ja siten vesistö, joten kuulostaa hieman hämmentävältä puhua ojasta. Jos perattu puro ei olisi purovesistö, niin missä vaiheessa puro muuttuisi ojaksi; perkaustahan on toisessa ääripäässä tehty hyvin vähäisenä lapiolla kivien siirtelynä ja toisessa ääripäässä aivan totaalisena kanava kaivuna. 

Pykälän mukaan tällaiseen ennestään perattuun puroon sovellettaisiin puron perkaamista koskevia säännöksiä vasta, jos sen kunnossapito olisi laiminlyöty pitkän aikaa ja se olisi palautunut luonnontilaiseksi. Tämä kuulostaa ristiriitaiselta nykyisen lain ja sen yleisen tulkinnan kanssa. Nykyisen lain 2:3 § ja 1:15 § koskevat soveltuvin osin perattujakin purovesistöjä, jotka eivät ole luonnontilaisia. Tämä käy ilmi myös vuoden 1991 lainmuutoksen perusteluista. Aiheuttaisiko ehdotus jotain muutosta tähän? Tässä tarkoitetaan ehkä hieman eri asiaa, mutta silloin se tulisi kirjoittaa ja perustella selkeämmin. Jäljempänä 24 §:n (Ojitusyhteisön purkautuminen) ja perustelujen yhteydestä kylläkin saa viitettä, mitä tällä ehdotuksella esimerkiksi tarkoitettaisiin ja ajatushan olisi hyvä; ympäristöolojen palauttaminen ojituksen käytyä tarpeettomaksi.  

Peratulla purolla, joka ei ole luonnontilainen, voi kuitenkin olla suojattavia ympäristöarvoja, esim. kalasto- tai muita luontoarvoja, eikä kyseessä olisi kunnossapidon laiminlyöntikään. Puro on esimerkiksi aikanaan metsäojituksen yhteydessä perattu kevyesti siten, että sen luonnontilan menetys on ollut vain osittainen. Olisi vaikea ymmärtää, etteikö tällaisen isonkin puron raskaaseen kunnostusperkaukseen sovellettaisi esim. 3:2 §:ää tai 2:7 §:ää, jos puron ei katsottaisi palautuneen luonnontilaan. Vielä todettakoon, että aikanaan tarpeettomasti perattujen purojen kunnossapitoperkauksetkin saattavat yhtä lailla olla tarpeettomia.  

5:9 §.  Oikeus ojitukseen toisen maalla

2 momentin mukaan ojitusoikeuden antamiseen sovellettaisiin maankäyttö- ja rakennuslakia vesilain sijasta vesihuoltolaitoksen toiminta-alueella tai asemakaava-alueella ellei ojitus palvele asemakaavassa osoitettujen maa- ja metsätalousalueiden maankuivatusta. Onkohan tässä virhe, kun se näyttäisi tarkoittavan sitä, että asemakaava-alueen ulkopuolella, mutta vesihuoltolaitoksen toiminta-alueella sijaitsevan maa- ja metsätalousalueen kuivatusta säätelisi puolestaan MRL. Toiminta-alueethan voivat laajoja alueita asemakaava-alueen ulkopuolella. 

10. luku   Kulkuväylät ja muut vesiliikennealueet

10:5 §.  Turvalaitteet

Pykälä lienee alueen käyttöoikeussäännös. Sen 2. momentin mukaan lupavirasto voi antaa luvan laitteen asettamiseen, jos alueen omistajan kanssa asiasta ei ole sovittu. Tämä tarkoittanee kuitenkin sitä, että laite voi olla joka tapauksessa luvanvarainen 3:2 §:n nojalla alueen omistajan suostumuksesta riippumatta. Esimerkiksi suurimmat linjataulut tekosaarineen voivat olla varsin massiivisia rakennelmia.

Lopuksi vielä todettakoon, että 14 luvun 3 §:ään sisältyvä viranomaisen tiedonsaantioikeus on tarpeellinen lisäys.
Mainittakoon myös 16 luvun 3 §:n viimeisessä momentissa oleva viittaus 2 luvun 4-7 §:iin. Lienee tarkoitettu viitata 3-6 §:iin. 

Johtajan sijainen,
ympäristönsuojelupäällikkö	Aarne Wahlgren

Diplomi-insinööri		Janne Kärkkäinen

Liite	Kuva ruoppausilmoitusten kehittymisestä