SAAMELAISTEN KESTÄVÄN KEHITYKSEN OHJELMA 2006

Hyväksytty Saamelaiskäräjien kokouksessa
Inarissa 28.2.2006
SISÄLLYS

I.	YHTEENVETO JA JOHTOPÄÄTÖKSET
II.	VISIO
III.	JOHDANTO
IV.	SAAMELAISTEN KESTÄVÄN KEHITYKSEN SWOT-TARKASTELU
V.	LÄHTOKOHDAT
1. Saamelaisten, saamelaisalueen ja saamelaiskulttuurin kuvaus
2. Kulttuuriset lähtökohdat
2.1.	Saamelainen luontosuhde
2.2.	Saamelaisten perinteinen tietämys
2.3.	Saamelainen perhekäsitys
3. Saamelaisten perinteiset elinkeinot
3.1.	Poronhoidon toimintaympäristö
3.2.	Kalanpyynti
Tenojoki
3.3.	Riistan pyynti
4. Lainsäädännölliset lähtökohdat
4.1.	Perustuslaki
5. Kansainvälisten sopimusten lähtökohdat
5.1.	Saamelaiset alkuperäiskansana
5.2. Itsenäisten maiden alkuperäis- ja heimokansoja koskeva ILO-alkuperäiskansasopimus
5.3.	YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva yleissopimuksen
5.4.	EU-oikeus
6. Kansallisen lainsäädännön nykytilanne
7. Saamelaisten oikeudellinen suhde maahan
VI.	OHJELMAN TAVOITE
VII.	OHJELMA
1. Saamelaisten kestävän kehityksen indikaattorien hahmottelu ja tiedon saanti
1.1.	Vapaaseen laiduntamiseen perustuvan poronhoidon kestävyys
1.2.	Perinteisen elämäntavan edellyttämien hyödykkeiden ja tapojen säilyminen
1.3.	Pois muutto saamelaisalueelta
2. Ohjelman toteutus ja sitä edistävät toimenpiteet
2.1.	Luonnon kestävä kehitys
2.2.	Taloudellisesti kestävä kehitys
2.3.	Sosiaalisesti kestävä kehitys
2.4.	Kulttuurisesti kestävä kehitys

LIITE……………………………………………………………………………………31

I.	YHTEENVETO JA JOHTOPÄÄTÖKSET

Saamelaisten kotiseutualue maamme pohjoisimmassa osassa on kahden kansan ja kahden erilaisen kulttuurin aluetta. Saamelaiset, Suomen ja Euroopan unionin ainoa alkuperäiskansa, asuttaa vähemmistönä perinteistä aluettaan, missä suomalainen pääväestö on nykyisin määräävässä asemassa. Alueen yhteiskunnallinen ohjausjärjestelmä – lainsäädäntö, hallinto ja rahoitus – toteuttavat pääväestön kulttuurin oikeuksia ja etuja, joiden näkökulmasta toteutetaan myös alueen kestävää kehitystä. Saamelaisten ja pääväestön kulttuureilla on kuitenkin erilaiset kestävän kehityksen kriteerit.

Saamelaisten alkuperäiskansakulttuuri on vanhastaan hyödyntänyt kasveja, eläimiä, kaloja ja lintuja, joita alueella jo luonnostaan kasvaa ilman ihmisen myötävaikutusta. Toisin sanoen saamelaiset ovat käyttäneet kaikkea sitä, minkä luonto itse vuosittain kasvattaa ihmisen hyödynnettäväksi joko välittömästi tai välillisesti. Koska tunturi- ja metsäraja-alueen luonnon vuotuinen kasvu on vain 1/10 - 1/20 havumetsäalueen kasvusta, ovat saamelaiskulttuurin harjoittajat tarvinneet vastaavasti suurempia alueita elinkeinojaan varten. Tällainen saamelaisten ruokakuntien ja kylien laajojen alueiden ekstensiivinen maankäyttö on kuitenkin perustunut koko alueen tarkkaan käyttöön alueen luonteen ja tuoton mukaisesti. 

Laajasta käyttöalueesta johtuen saamelaisten asumukset ovat olleet joko siirrettäviä (kota) tai alueen eri osissa on ollut useita tilapäisiä asumuksia (turvekota). Näistä asumuksista ja luonnon käyttömuodoista ei ole jäänyt pysyviä merkkejä, joiden mukaan voisi olettaa alueiden olleen saamelaisten käytössä, vaan alueiden hallinnassa on voitava luottaa perinnetietoon siitä, kuka, mitkä suvut jne ovat hallinneet alueita.

Näistä lähtökohdista saamelaisten kulttuurimuodon ja elintavan kestävänä perustana on tietyllä alueella vallitseva luontainen kasvu ja luonnontila, jota ihminen ei muuta, pilaa eikä häiritse luonnon vuosittaista luontaista kasvua heikentäen. Pienimuotoinen ja soviteltu maatalous voi elää rinnakkain perinteisten pyynti- ja poronhoitokulttuurin kanssa, vaikka se muuttaakin vähäisessä määrin luonnontilaa ihmiselle sopivammaksi. Metsien polttamista tai kaskeamista ovat harrastaneet saamelaisetkin, ainakin viime sukupolvet.

Pääväestön kulttuuri puolestaan perustuu luonnon muuttamiseen rakentamalla pysyviä rakennuksia sekä raivaamalla ja viljelemällä alueita niiden ympäristössä. Tällainen tehokkuudesta ja pysyvyydestä lähtevä intensiivinen maankäyttö vaatii pinta-alaa kohti paljon työtä ja varoja. Se myös muuttaa luontoa pysyvästi ihmisen vaatimuksien mukaiseksi. Rakennusten rakentaminen, peltojen ja niittyjen raivaaminen talviravinnon tuottamiseksi ihmisille ja kotieläimille ovat olleet lainsäädännön lähtökohtia pääväestön kulttuurin mukaiselle asutukselle myös saamelaisten perinteisillä alueilla, vaikka luontaisia edellytyksiä maanviljelyskulttuurin harjoittamiselle ei alueella ole vuoden kasvukauden lyhyydestä ja vuoden keskilämmön alhaisuudesta johtuen. 

Pääväestön tehokkaan maankäytön (rakennukset, liikkuminen, metsätalous) tulo saamelaisten käytön alueille voi aiheuttaa tuhon koko alueen laaja-alaiselle käytölle. Rakentaminen seurausilmiöineen vie parhaat asumapaikat (sileä kenttä, lähde, polttopuu, kalajärven ranta), rikkoo saamelaisen käyttöalueen yhtenäisyyden (ihmisten ja porojen kulkureitti, tekojärvi), häiritsee alueen metsän tai luonnon rauhaa (karkottaa metsäeläimet ja porot), kilpailee keskeisistä luonnon antimista (hillasuo, siikajärvi, hirvipaikka), tuhoaa porojen talviravinnon kasvun osittain tai kokonaan (luppo/jäkälä metsänhakkuissa, tekojärvi).

Oman kulttuurin harjoittaminen ja oma elämäntapa tietyllä alueella edellyttävät harjoittamisen edellytysten turvaamista yhteiskunnan ohjausjärjestelmässä. Saamelaiskulttuurin harjoittajien asema olikin vanhastaan suojattu maanomistajalle kuuluvana oikeusasemana, joka sulki ulkopuoliset saamelaisen laillisen rajan sisällä olevien alueiden käytöstä. Omilla alueellaan saamelaiset itse saattoivat maanomistajina toteuttaa kulttuurimuotonsa mukaista kestävää kehitystä. 

Meidän aikanamme tämä saamelaisten oikeus ei enää toteudu, vaan saamelaisten katsotaan harjoittavan perinteistä maankäyttöään ja perinteisiä elinkeinojaan toisten omistamilla alueilla - erityisesti valtionmaalla - missä maanomistaja määrää alueistaan omien etujensa ja pääväestön kulttuuriin – intensiiviseen maankäyttöön - liittyvän kestävän kehityksen lähtökohdista. Kunta kaavoitusmonopolin omistajana määrää puolestaan sen missä rakennetaan ja miten alueita käytetään. 

Käytännössä valtion maanomistus ja kunnan kaavoitusmonopoli syrjäyttävät vähitellen saamelaiset perinteisten alueidensa perinteisestä maankäytöstä, jotka lainsäädäntömme tunnustaa vain yleisoikeusperustalta.  Nykyinen yhteiskunnallinen ohjausjärjestelmä, joka toteuttaa vain pääväestön kulttuurimuotoa, ei mahdollista saamelaisten kotiseutualueella saamelaisten kulttuurimuodon edellyttämää kestävää kehitystä oman ekologisen, taloudellisen, kulttuurisen ja sosiaalisen kestävän kehityksen toteutumiseksi. Saamelaisten kulttuuri ja siihen sisältyvä perinteinen elintapa eivät ole kestävällä pohjalla, koska kulttuurin edellyttämät kestävän kehityksen elementit eivät vielä toteudu.

Tilanteen korjaamiseksi yhteiskunnan ohjausjärjestelmää on muutettava lainsäädännön, hallinnon ja rahoituksen osalta siten, että saamelaiset voivat valtion turvaamin resurssein ja lainsäädännön turvaamana itse määrätä oman kulttuurinsa harjoittamiseen ja omaan elämänmuotoonsa kuuluvasta kestävästä kehityksestä, sekä siihen liittyvästä koulutuksesta, tutkimuksesta ja tiedotuksesta.  Perustuslaki ja kansainväliset sopimukset antavatkin nykyisin valtiosääntöoikeudellisen perustan saamelaisten alkuperäiskansan kulttuurimuodon harjoittamiselle ja tukemiselle saamelaisten kulttuuriperinnettä kunnioittaen. Suomi on sitoutunut kestävään kehitykseen ja saamelaisten täysipainoinen kansalaisuus edellyttää, että saamelaisten asema maahan ja veteen liittyvien oikeuksien osalta järjestetään. Hallinnossa perustuslain lähtökohtana on se, että saamelaisille annetaan itsehallintoonsa kuuluvissa asioissa saamelaisten kotiseutualueella kunnalliseen itsehallintoon rinnastettava asema.

II.	VISIO 

Saamelaisilla alkuperäiskansana on elävä saamenkieli ja vahva yhteisöllisyys, jotka ylläpitävät, vahvistavat ja edistävät saamelaiskulttuurin ja kulttuuriin kuuluvien elinkeinojen säilymistä ja kehittämistä sekä saamelaisten elämäntavan, perinteisen tietämyksen ja perinteisten taitojen välittymistä uusille sukupolville. Saamelaisilla on terve itsetunto ja vahva yhteenkuuluvuuden tunne. Saamelaisten oikeus määrätä alueistaan, toteuttaa saamelaisten kestävää kehitystä, harjoittaa perinteisiä elinkeinojaan ja saada niistä toimeentulonsa. 
 
Sosiaalisesti kestävä kehitys turvaa saamelaisille itsemääräämis-oikeuden ja tasavertaiset mahdollisuudet hyvinvointiin, perus-oikeuksiin ja elämän perusedellytysten hankkimiseen oman kulttuurinsa ja elämäntapansa perustalta. Jokaiselle on turvattu riittävä tieto ja taito, luonnonlukutaito sekä arviointikyky, jotta hän kykenee käyttämään itsemääräämisoikeuttaan. Kaikki ihmiset tarvitsevat sääntöjä, ja toimivat yhdessä sovittujen sääntöjen mukaan.

III.	JOHDANTO

Lähtökohtana saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa on saamelaisten alkuperäiskansan itsemääräämiseen perustuva alueiden käyttö omaan kulttuurimuotoonsa kuuluvien elinkeinojen harjoittamiseksi. Tämä saamelainen luontosuhde on vanhastaan luonnon kestävää käyttöä.

Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelman keskeisin tavoite on saamelaisalueen luonnonvarojen ekstensiivinen käyttö ekologiselta, taloudelliselta, sosiaaliselta ja kulttuuriselta kannalta kestävästi. Tavoitteena on siis säilyttää saamelaisen ”luontosuhde”, eli ekologinen perinnetieto ja kasvattaa lapsista tasapainoisia yhteisönsä jäseniä, joilla on rauhanomainen suhtautuminen muihin kulttuureihin. Tältä perustalta turvataan edellytykset ylläpitää ja kehittää sekä tuleville sukupolville välittää saamelaisten oma kulttuuri, siihen kuuluvat perinteiset elinkeinot ja perinteinen tietämys sekä saamelaista maailmaa kuvastava saamen kieli. Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa esitetyillä toimenpiteillä on tarkoitus turvata saamelaisten asema maankäytössä ja perinteisten ja uusien elinkeinojen harjoittamisessa saamelaista lähtökohdista sekä edistää saamelainen perinteisen tietämyksen asemaa ja saamelaisten sosiaalista hyvinvointia.

Saamelaisessa käsitemaailmassa ei ihmistä, luontoa ja kieltä eroteta toisistaan. Saamen kieli kuvastaa ympäröivän elollisen ja elottoman luonnon perusteellista ja täsmällistä tuntemusta ja ihmisen ja luonnon välistä läheistä ja tarkoin eriteltyä vuorovaikutusta. Luonnonympäristö, kulttuuriympäristö, sosiaalinen ympäristö ja kielellinen ympäristö muodostavat kokonaisuuden, ympäristökäsitteen, jota tarkastellaan yhtenä kokonaisuutena, koska ne ovat riippuvaisia toisistaan. Saamelaisten elämäntapa on sopeutunut luonnonympäristön antamiin mahdollisuuksiin ja rajoituksiin vuosituhansien ajan. Vahva kulttuuri voi sopeutua muuallekin, vaikkei ehkä enää onnistu siirtämään tietojaan sukupolvelta toiselle.

Saamelaisten elämäntapa, kulttuuri, perinteiset elinkeinot ovat muuttuneet perinteisen tiedon ja taidon perustalta työtapojen ja työvälineiden kehittyessä sekä saamelaisten yhteiskunnallisten vaikutusmahdollisuuksien muuttuessa ajan myötä. Saamelaisten kulttuurin säilyminen ja kehittyminen edellyttää nykysinkin perinteisten tietojen ja taitojen, sekä henkisen pääoman siirtymistä tuleville sukupolville sekä saamelaisten itsemääräämiseen perustuvaa päätöksentekoa maankäytössä.

Saamelaiskäräjät hyväksyi vuonna 1998 yhteistyössä ympäristöministeriön kanssa valmistellun Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelman. Nyt päivitetyssä muodossaan saamelaisten perinteisiä elinkeinoja, elämäntapaa, luontosuhdetta ja perinteistä tietämystä on tuotu esiin aikaisempaa yksityiskohtaisemmin. Päivitetyssä saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa kuvataan myös sitä, minkälainen saamelaisten luontosuhde ja perinteiset elinkeinot ovat vanhastaan olleet saamelaisten eläessä siitä, minkä luonto itse vuodesta toiseen kasvaa. Tässä ohjelmassa esitetyt hankkeet ovat yhdensuuntaisia Saamelaiskäräjien kokouksen joulukuussa 2004 hyväksymän  Saamelaiskäräjien toimintaohjelman 2004 –2007 sekä Saamelaiskäräjien hallituksen 29.3.2005 hyväksymän Lapin maaseutuohjelman 2010 saamelaisosion kanssa.

IV.	SAAMELAISTEN KESTÄVÄN KEHITYKSEN SWOT-TARKASTELU

Kestävän kehityksen ohjelmassa nelikenttäanalyysilla on tarkasteltu saamelaisalueen, saamelaisyhteisön ja sen aseman vahvuuksia ja heikkouksia sekä mahdollisuuksia ja uhkia.

VAHVUUDET

•	saamenmaan luonnon suhteellinen puhtaus ja luonnon suojelu
•	metsän eli luonnon antama henkinen voimavara
•	saamelaisten luontosuhde ja perinteisten elinkeinojen harjoittaminen
•	saamenkielinen maailmankuva
•	vanha, rikas kulttuuri ja perinne
•	saamenkielinen perinteinen tietämys sekä sen arvostaminen
•	saamelaisen maailmankuvan ja perinteisen tietämyksen välittäminen uusille sukupolville
•	saamelaisten hyvä selviytymiskyky 
•	naisten perinteisesti vahva asema saamelaisyhteisössä
•	erityisesti nuorten vahvistunut saamelainen kulttuuritietoisuus, kielenvalinnat ja identiteetti
•	saamelaisten yhteisöllisyys
•	valtakunnanrajat ylittävän saamelaisyhteisöjen yhteistyön lisääntyminen
•	saamelaisten identiteettitunnukset
•	saamelaisten tietoisuus omista oikeuksista
•	saamelaisten kansainväliset oikeudet ja kansainväliset suhteet
•	saamelaisten alkuperäiskansa-asema ja itsehallinto perustuslaissa 
•	saamenkielen asema saamen kielilaissa
•	saamelaisopetuksen erityisrahoitusrahoitus
•	saamelaisten toimivat organisaatiot
•	vahva julkisuus	
HEIKKOUDET

•	omien arvojen muuttuminen ja katoaminen
•	saamelaisten pitkälle edennyt assimiloituminen
•	saamelaisyhteisön mureneminen ja heikkeneminen
•	saamelaisten nuorten poismuutto saamelaisalueelta
•	nuorten ammatinvalinta ei kohdistu perinteisiin ammatteihin, joita koulutus ei tue 

UHAT

•	ilmastonmuutos
•	pohjoisten alueiden kaukosaastuminen
•	yhteiskunnassamme vallitseva kolonialistinen perinne ja saamelaisten vähemmistöasema
•	yhteiskunnan arvojen yksipuolistuminen
•	saamelaisten kulttuurisen erillisyyden kieltäminen ja kiistely saamelaisuudesta
•	negatiivinen julkisuuskuva saamelaiselinkeinoista ja saamelaisten itsehallinnosta
•	saamelaisilta puuttuva päätäntävalta, kulttuurinen itsehallinto ei toteudu
•	maiden ja vesien omistusoikeuskysymyksen ratkaisemattomuus
•	saamelaisten perinteisiä elinkeinoja koskevat lainsäädäntö-, hallinto- ja rahoitusratkaisut eivät tunnusta saamelaisille asemaa alkuperäiskansana
•	yhdyskuntasuunnittelun suomalaiset lähtökohdat 
•	saamelaisten elinkeinojen suojaton asema  maankäytön suunnittelussa
•	maatalouskulttuurista lähtevä maankäyttöä koskeva lainsäädäntö, joka ei tunnusta saamelaisten erityisyyttä
•	poronhoidon suojaton asema maankäytön kilpailussa
•	saamelaisporonhoidon rationalisoiminen maatalouden vaatimiin suuriin tuotantoyksiköihin lainsäädännön, hallinnon ja rahoituksen keinoin
•	heikko toimeentulo perinteisissä elinkeinoissa
•	saamelaisten kotiseutualueen kehittäminen Euroopan Unionin massaturismialueeksi luonnosta ja saamelaisten kulttuurista välittämättä
•	kaivosteollisuuden tulo saamelaisten kotiseutualueelle
•	saamelaisten kulttuuristen tunnusmerkkien hyväksikäyttö valtayhteisön matkailuelinkeinossa
•	ammatillisen koulutuksen suunnitelmat eivät tue saamelaiskulttuuria eikä saamelaisten perinteistä tietämystä saamelaisille perinteisillä aloilla
•	koulutusjärjestelmä pakottaa nuoret pois kotiseutualueeltaan
•	sosiaaliturvajärjestelmä ei huomioi saamelaiskulttuurin tarpeita ja päätöksenteko ja palvelujen tuottaminen on keskitetty kauas saamelaisalueelta
•	saamenkielisten ja saamelaisista lähtökohdista toteutettujen hyvinvointipalvelujen vähäisyys
•	saamenkieltä taitavien henkilöiden vähyys
	
MAHDOLLISUUDET

•	oikean tiedon lisääminen saamelaisista julkisessa tiedonvälityksessä
•	myönteisen julkisuuskuvan luominen saamelaiselinkeinoista ja saamelaishallinnosta
•	eri kulttuurien pitkäaikainen rinnakkaiselo saamenmaassa
•	sukulaisuussuhteet
•	maankäytön ja turismin sovittaminen saamelaisalueella luonnon, ympäristön ja saamelaisten kulttuurin harjoittamisen edellytyksiin
•	luonnonsuojelu
•	uusien elinkeinojen kehittäminen perinteisten elinkeinojen pohjalta saamelaisista lähtökohdista
•	saamelaisten kouluttautuminen
•	perusopetuksen opetussuunnitelman laatiminen saamelaisista lähtökohdista
•	korkea-asteisen saamelainen koulutus- ja tutkimuskeskuksen aikaansaaminen 
•	lainsäädäntömme perusta ja sopimukset tunnustavat saamelaisten aseman alkuperäiskansana
•	Suomen oikeusvaltioperinne
•	kansainvälisyys ja kansainväliset suhteet
•	saamelaisten itsehallinnon vahvistaminen
•	EU:n alkuperäiskansa-politiikan vahvistuminen
Saamelaiskäräjien säännölliset kuulemis-, tiedotus- ja keskustelutilaisuudet ajankohtaisista asioista	

V.	LÄHTOKOHDAT

1. Saamelaisten, saamelaisalueen ja saamelaiskulttuurin kuvaus

Saamelaiset ovat asuttaneet Skandinavian ja Suomen pohjoisosaa sekä Kuolan niemimaan sisäosia jo ennen nykyisten valtioiden ja valtionrajojen muodostumista. Tätä aluetta kutsutaan nimellä Sápmi. Alue kuuluu nykyään neljään valtioon, Norjaan, Ruotsiin, Suomeen ja Venäjään. Saamelaiset ovat mainittujen valtioiden valtaväestöstä eroava kansa, jolla on oma kieli, kulttuuri, elämäntapa ja identiteetti. 
Henkilö on etnisesti määritelty saamelaiseksi Suomessa vuodesta 1973 ja sen jälkeen Norjassa ja Ruotsissa saamen kieleen liittyvällä perusteella. Suomessa tuli voimaan vuoden 1996 alusta laki Saamelaiskäräjistä ( 974/95) ja tuolloin kielellistä saamelaismääritelmää  laajennettiin koskemaan lappalaisten jälkeläisiä. Korkein hallinto-oikeus on vuonna 1999 ratkaissut määritelmän tulkinnan.
. 
Suomessa on vajaat 8000 saamelaista, joista 3670 asuu saamelaisten kotiseutualueella ja yli puolet noin 54 % (4300) asuu saamelaisalueen ulkopuolella ja ulkomailla. Saamelaiset ovat kotiseutualueellaan kolmasosan vähemmistönä alueen asukkaista ( 19 785 asukasta), vain Utsjoen kunnassa saamelaiset ovat enemmistönä. Saamelaisista yli 45 vuotiaista asuu saamelaisalueella 65 % ja alle 45 vuotiaista 62 % asuu saamelaisalueen ulkopuolella. Alle kymmenen vuotiaista lapsista 70 % asuu saamelaisalueen ulkopuolella ja yli 75 vuotiaista yli 90 % asuu saamelaisalueella. 

Saamenkieli kuuluu uralilaisen kielikunnan suomalais-permiläisiin kieliin. Saame ei ole yhtenäinen kielimuoto, vaan se koostuu useista toisistaan poikkeavista saamenkielistä.
Suomessa puhutaan kolmea saamen kieltä; inarinsaamea, koltansaamea ja pohjoissaamea. Saamenkieltä puhuu noin puolet saamelaisista, pohjoissaamea käyttää 70–80 % ja inarinsaamea sekä koltansaamea alle 15 % saamenkielisistä saamelaisista. Vuodesta 1992 lähtien saamenkielisillä henkilöillä on ollut mahdollisuus ilmoittaa väestötietoihin äidinkielekseen saamen. Vuoden 2004 lopussa väestötietoihin äidinkielekseen saamen kielen on ilmoittanut yli 1700 henkilöä.
Saamelaisten kotiseutualueeseen kuuluu Enontekiön, Inarin ja Utsjoen kunta sekä Sodankylän kunnassa sijaitseva Lapin paliskunnan alue (SKL 4 §) ja laajuudeltaan alue on 35 000 km². Koltta-alue sijaitsee Inari järven itäpuolella ja siitä on erikseen säädetty kolttalaissa (1995/253).
Saamelaisten kotiseutualueen kuntakeskuksia ovat Enontekiön kunnassa Hetta, Inarin kunnassa Ivalon kirkonkylä, Sodankylän kunnan Lapin paliskunnan alueella Sodankylä ja Utsjoen kunnassa Utsjoen kirkonkylä. Etäisyydet alueella ovat keskimäärin 80 – 150 km kuntakeskukseen. Kuntakeskuksissa sijaitsevat muun muassa kunnan virastot ja muut virastot, pankit, terveyspalvelut ja erityisliikkeet. Teleliikenne ja viestintä on kehittynyt saamelais-alueella, mutta on vielä laajoja alueita Käsivarressa ja Ylä-Lapin erämaissa, joissa puhelimien kuuluvaisuus on huono tai ne eivät kuulu laisinkaan.

Lapin Liiton (Lapin Liiton tietoyhteiskuntastrategia 2010) mukaan Lapin väestön asuinpaikka-tilastojen mukaan noin 90 % Lapin väestöstä on runkoverkon ja samalla laajakaistayhteyksien ulottuvilla. Runkoverkko ulottuu kaikkiin Lapin kuntakeskuksiin. Kuluttajatutkimuksen mukaan Lapin kotitalouksista vain noin 30-40 %:lla on internet-yhteydet ja todellisten laajakaistayhteyksien määrä on tätäkin alhaisempi kun käytössä on hitaita modeemiyhytyksiä. 

Saamelaisilla on alueittain yhteinen historia, perinteet, tavat ja yhteisöt.  Saamelaisilla on rikas kertomaperinne, joka on säilynyt sukupolvelta toisella. Saamelaista musiikkiperinnettä edustavat joiut, laulut ja leudit. Viime vuosisadalta alkaen kaikkia saamelaisia on yhdistänyt myös oma saamen lippu ja kansallislaulu ”Sámi soga lávlla”.  Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa on kussakin maassa saamelaisten edustajisto Samediggi, joka on valittu saamelaisten keskuudesta vaaleilla. Suomessa Saamelaiskäräjistä on säädetty saamelaiskäräjistä annetussa laissa ja lain mukaan se on Suomen alkuperäiskansan edustus- ja itsehallintoelin.

2. Kulttuuriset lähtökohdat

2.1.	Saamelainen luontosuhde

Saamelaisessa käsitemaailmassa ei ihmistä, luontoa ja kieltä eroteta toisistaan. Sana Sápmi tarkoittaa Saamenmaan lisäksi myös saamelaista yksilönä ja Saamen kansaa sekä saamen kieltä. Saamen kieli kuvastaa ympäröivän elollisen ja elottoman luonnon perusteellista ja täsmällistä tuntemusta ja ihmisen ja luonnon välistä läheistä ja tarkoin eriteltyä vuorovaikutusta. Luonnonympäristö, kulttuuriympäristö, sosiaalinen ympäristö ja kielellinen ympäristö muodostavat kokonaisuuden, ympäristökäsitteen, jota täytyy tarkastella yhtenä kokonaisuutena, koska ne ovat riippuvaisia toinen toisistaan. Saamelaisten elämäntapa on sopeutunut luonnonympäristön antamille mahdollisuuksille ja rajoituksille.

Saamelaisten arvojen, ajattelutapojen ja perinteisen elämäntavan mukaan luontoa tulee säilyttää ja käyttää siten, että se elättää ihmiset, antaa toimeentulon. Saamelaiset eivät ole pyrkineet muuttamaan luontoa vaan he ovat sopeutuneet siihen. Saamelaisten perinteisiin elinkeinoihin, poronhoito, kalastus, metsästys, luonnontuotteiden keräily ja duodji, perustuva elämäntapa ovat aina olleet riippuvaisia laajojen perinnealueiden käytöstä kestävällä tavalla. Saamelaisille ja heidän perinteisten elinkeinojen harjoittamisen elinehto on ollut kautta aikojen luonnon kestävä käyttö, luonto ja maa on ollut saamelaisten elättäjä. Saamelaisilla on jo perinteisesti ollut asuttamillaan ja käyttämillään mailla laidunkierto ts. laidunmaita ei käytetä siten, että ne eivät uusiudu luontaisesti ja siten, että poroja ei voi laiduntaa alueelle seuraavana laidunkautena uudestaan tai kalastuksessa ja metsästyksessä ei käytetty sellaisia menetelmiä ja pyyntiaikoja, että kala- tai riistakannassa tai niiden määrissä tapahtuu olennaisia muutoksia.

Saamelaisperheen elinympäristöön ovat kuuluneet kaikki ne laajat alueet, joita yhteisö on käyttänyt elantonsa hankkimiseen eri vuodenaikoina ja ne ovat olleet siidan hallinnassa. Asuinpaikka on määräytynyt elinkeinon vuotuiskierron mukaisesti. Saamelaisen elämisen ehtoihin on oikeudellisesti kuulunut alueiden hallitseminen omistajana, jolloin itse voi säädellä omaa luonnon käyttöä ja sulkea ulkopuoliset alueensa luonnon käytöstä. Saamelaisten perinteisen tietämyksen lähtökohtana on luonnon yksilöity tuntemus ja sen käyttäytymisen ennustettavuus ja niistä lähtökohdista elinkeinojensa ja toimeentulonsa turvaaminen. 

Edelleenkin saamelaisten perinteisten elinkeinojen harjoittaminen vaatii entiseen tapaan laajoja alueita ja oikeutta/ mahdollisuutta saamelaiselinkeinojen harjoittamista ensisijaisena maankäyttömuotona, joten muiden toimintojen kuten, metsähakkuiden, koneellisen kullankaivuun, kaivosteollisuuden tai matkailun päällekkäiskäyttö samalla alueella ei ole mahdollista.

Valtaväestö käyttää luontoa ihmisen asettamilla ehdoilla, vaikka luonnolle ei voi asettaa ehtoja. Luontokäsitystä ajatellen pääväestön edustajat näkevät koskemattoman luonnon ylimääräisenä resurssina, jota voi tarpeidensa mukaan käyttää hyväksi. 

2.2.	Saamelaisten perinteinen tietämys

Perinteiset elämäntavat ovat perustuneet maiden ja resurssien käyttöön ja näiden käyttötapojen jatkuvaan kehitykseen, joka on ollut elinehto vaativissa ja karuissa olosuhteissa. Tämä käyttö ja kehitys on aina tapahtunut maan sietokyvyn rajoissa. Tämä suojaava, huolehtiva suhde maahan, elättäjään, on ollut kaikkien saamelaista yhteisöä koskevien sääntöjen, säädöksien, lakien, käytäntöjen ja toimien perusta. Tätä tietoa kutsutaan nimellä perinteiseksi tiedoksi ja perinteiseksi taidoksi.

Perinteinen tietämys on luonteeltaan suullista, kokemusperäistä oppimistietoa, joka on keräytynyt useiden sukupolvien aikana ja säilynyt uusille sukupolville. Saamelaiset ovat sukupolvesta toiseen säilyttäneet perinteisen tietämyksensä elämäntavassaan ja toimeentulon hankkimisessa perinteisissä elinkeinoissaan. Saamelaiskulttuurissa, perinteissä elinkeinoissa, käsitöissä ja elämäntavassa on elementtejä, jotka ovat säilyneet esi-isiltä tähän päivään saakka kuten esimerkiksi poronhoitotavat, pyyntitavat, kieli, paikannimet tai käytettävät välineet perinteisissä elinkeinoissa ja käsitöissä. Vaikka saamelaiselinkeinoihin ja käsitöihin on tullut uusia työtapoja ja -menetelmiä, niin perustana näille on edellisiltä sukupolvilta peritty tieto ja taito. 

Saamelainen kertomaperinne on rikasta ja siitä on vain vähän siirtynyt kirjalliseen muotoon. Kertomukset liittyvät paikkoihin, tapahtumiin, ihmisiin, koiriin, poroihin, erilaisiin töihin sekä luonnonilmiöihin. Saamelaisten joiut kertovat paikoista tai ihmisistä, mutta joikuperinnettä taitaa vain muutama henkilö eikä se siirry luonnollisessa käytössä uusille sukupolville. Kolttien joiun laji leudd on pitkä kertoelma ja leudd´n taitajia on vain muutama.  

Perinteisesti saamelaiskäsityö (duodji) on tehty arkipäivän tarpeisiin kuten vaatteet ja kengät ja muut asusteet sekä veneet, ahkiot, komsiot, pahkakupit. Saamelaisissa käsitöiden tekemiseen on tullut uusia tapoja ja menetelmiä, mutta uusien menetelmien perustana on perinteinen tietämys muun muassa poronkoipien pehmittäminen (neaskin) ja parkilla käsitteleminen (pajunkuori tai koivunkuori keitetään) on käytössä nykyäänkin. Samoin nutukkaiden (poronkoivista tehty kenkä) leikkaamisessa ja ompelemisessa on sama perinteisesti käytössä ollut määrätty kaavio; tietystä koivesta ja koivenosasta leikataan määrätty kengän osa, tämän perinteisen kaavan mukaan leikattuna yksistä poronkoivista tulee yhdet kengät. Saamelaiset käyttivät nahkatöiden ompelemiseen suonia, jotka otettiin poronruhon etu-ja takajaloista sekä selästä ja eri osista otetut suonet ovat kestävyydeltään erilaisia, joten niiden kestävyys määräsi sen, mitä tarvikkeita milläkin suonilla ommeltiin. Nykyään teollisesti valmistetut langat ovat syrjäyttäneet lähes kokonaan suonien käytön ompelemiseen. Nutukkaiden sisällä käytettiin perinteisesti kenkäheiniä, mutta niiden käyttö ja siten kenkäheinien leikkaaminen ja niiden valmistusmenetelmä on lähes kokonaan hävinnyt.

Saamelaisilla on ollut tapana kautta aikojen poimia hilloja (lakkoja) syyskesällä ja yhteisöllä oli sanaton sopimus, millä paikalla ja millä hillasuolla kukin perhe poimi hilloja. Sama sanaton sopimus, jota yhteisön jäsenet kunnioittivat, koski kalastuspaikkoja, riekkojen pyyntipaikkoja, polttopuiden ottopaikkoja, kenkäheinien leikkuupaikkoja ja jäkälän nostopaikkoja. Saamelaisyhteisön teknistymisen, saamelaisyhteisön murenemisen ja alueelta poismuuton vuoksi tällainen perimätieto ei enää välity uusille sukupolville, koska sillä ei ole samanlaista merkitystä henkilölle, joka ei asu siellä.
.
Saamelaiset käyttivät perinteisesti porosta kaiken hyödykseen myös veren ja suolet. Saamelaiseen ruokakulttuuriin on kuulunut aina veriruuat kuten poron makkarat. Saamelaiset teurastivat poroja asutuksensa lähellä, jolloin oli mahdollisuus ottaa porosta veri ja suolet elintarvikkeeksi sekä koivet ja talja käsityö-tai muuksi tarvikkeeksi. Tänä päivänä porojen teurastaminen on tarkasti säädelty lainsäädännössä. Nykyään porot myydään elävinä ja ne kuljetetaan muualle teurastettavaksi tai teurastukset tapahtuvat paliskuntien teurastamoissa, jolloin porosta ei ole mahdollista ottaa verta ja suolia talteen. Tämä saamelaiseen ruokaperinteeseen kuuluva veriruokien (makkaroiden) valmistustaito on häviämässä teurastamoiden myötä. 

Perinteinen tieto säilyy ainoastaan aktiivisessa käytössä. Perinteisen tietämyksen ja osaamisen luonnollinen siirtyminen sukupolvelta toiselle on saamelaisessa yhteisössä viimeisen parinkymmenen vuoden aikana vähentynyt ja vaikeutunut hyvin hälyttävällä tavalla, paikoitellen se on jopa lakannut kokonaan. Tähän vaikuttaa moni syy; suomalainen koulujärjestelmä, koulutiedon arvostaminen perinteisen tiedon edelle, nuorten poismuutto saamelaisalueelta, jolloin suullisen tiedon luontevat siirtymismahdollisuudet katoavat. Perinteisten elinkeinojen harjoittamisen vaikeutuminen muun muassa ammattimaisen metsästyksen ja kalastuksen lähes kokonaan katoaminen saamelaisten kotiseutualueelta, poronhoidon kamppailu kilpailevien maankäyttömuotojen kanssa vaikuttaa saamelaisnuorten ammatinvalintaan siten, etteivät he halua ryhtyä kannattamattomaksi katsottujen elinkeinojen harjoittajiksi. Tällöin näiden osa-alueiden tietämystä ei nähdä enää tarpeelliseksi oppia. Ja kun yhteys saamelaisalueeseen, kotiseutuun perinteisen tietämyksen ytimeen katkeaa, muuttuu sitä koskeva tietämys käsittämättömäksi nipuksi irrallisia toimintoja, tapoja ja uskomuksia, jotka voivat näyttäytyä jopa tarpeettomilta. 

Saamelaisilla alkuperäiskansana on käsitys siitä, miten saamelaisten kotiseutualuetta luonnonvaroineen tulee hoitaa. Saamelaisten mahdollisuudet osallistua alueensa kehitystä koskevaan päätöksentekoon ovat kuitenkin rajoitetut, koska heidän asemansa ei ole turvattu niissä järjestelmissä, jotka ohjaavat yhteiskunnan päätöksentekoa lainsäädännön, hallinnon ja taloudellisten tukitoimenpiteiden keinoin (yhteiskunnan ohjausjärjestelmä). Saamelaisten osallistumismahdollisuudet on turvattu lailla, mutta osallistumismahdollisuuksien toteutuminen ja erityisesti osallistumisen vaikuttavuus on ollut heikkoa.      

Saamelaisten perinteistä tietämystä ei edelleenkään oteta huomioon lukuun ottamatta Arktisen neuvoston työtä, jossa alkuperäiskansojen perinteinen tietämys on hyväksytty tasa-arvoiseksi lähdeaineistoksi. Nykyinen, osin saamelaiselämään soveltumaton, sosiaali- ja koulutuspolitiikka köyhdyttää perinteisen tietämyksen hyödyntämistä. Perinteisellä tietämyksellä on myös arvokasta merkitystä mm pelastuspalvelussa ja matkailun alalla. Saamelaisyhteisö muuttuu koko ajan valtayhteisön vaikutuksesta. Muuttumista tapahtuu saamelaisten elinympäristössä, elinkeinoissa, päivä- ja vuosirytmeissä, perhekäsityksessä, taloudessa välillä näkyvämmin, välillä näkymättömämmin. Perinteinen elämäntapa jää päivä päivältä taaemmaksi. Perinteinen tieto, perinteinen ajattelutapa, perinteinen kokemustapa, elämäntapa, arvot, tapa hahmottaa luontoa ja muita ihmisiä muuttuu, toisin sanoen väistyy, unohtuu, korvautuu ja ilman riittäviä toimenpiteitä saamelainen perinne vähitellen katoaa kokonaan.

2.3.	Saamelainen perhekäsitys

Saamelaisilla on vahva yhteisöllisyys ja tietoisuus omista juuristaan ja suvunjäsenistä ja niiden asuinpaikoista. Yhteenkuuluvaisuuden tunne perheeseen muodostuu yhteisestä toimeentulosta, asumisesta tai perheen historiasta. Saamelaisen perhettä on aina yhdistänyt perheen taloudellisen perustan muodostava porovarallisuus ja kalastuksesta (kuten lohenpyynnistä) sekä metsästyksestä saatu toimeentulo.

Poronomistus, poromiestaidot ja jopa yksittäiset porot loivat eri perheenjäsenille sosiaalisen aseman saamelaisessa yhteisössä. Esimerkiksi porojen elämänkiertoa seurattiin läheltä ympäri vuoden, porojen hyvinvoinnista huolehdittiin ja poroista saatava tuotto käytettiin tarkoin hyväksi. Perinteisiin poronhoitotöihin, porohoitotöissä porojen suojelemiseen, kokoamiseen erotusaitoihin, aitojen rakentamiseen ja ylläpitämiseen, teurastukseen, vasotukseen ja merkitsemiseen jne tarvittiin riittävästi työvoimaa. Tällaiset seikat olivat perustana sille, että porosaamelainen perhe on ollut ja on edelleenkin tyypiltään suurperhe.

Inarinsaamelaisten elämänmuotoa ovat kalastuksen lisäksi leimanneet pienporonhoito, pienimuotoinen maatalous sekä sesonkiluontoiset toimet kuten heinänteko ja hillastus ja perheiden ja sukujen asuminen omilla alueillaan ympäri vuoden.

Sisämaan kolttasaamelaisten perheiden puolipaimentolainen elämä perustui talvikylässä asumiseen ja vuotuiskiertoon lapinkylän siidan sisällä omilla sukualueilla, joilla hoidettiin poroja, kalastettiin ja harjoitettiin muuta pyyntiä.

Suhteessa valtioon ja veronmaksuvelvollisuuteen paimentolaissaamelaisen suurperheen muodostivat verosaamelaisen isännän, vaimon, ja lasten lisäksi usein naimattomat veljet ja sisaret, isovanhemmat, vävy perheineen sekä piiat ja rengit. Lapinkylään kuuluvalla verosaamelaisella oli omistusoikeus veromaahansa ja sen laidunalueeseen, kalavesiin ja pyyntipaikkoihin. Myös lapinkylä yhteisönä saattoi olla maanomistajana. Lapinveroa verosaamelaiset maksoivat solidaarisesti lapinkylittäin tai kukin veromaastaan. Porosaamelaisen suurperheen kaikki porot luettiin verosaamelaisen poroiksi koko lapinverotuksen ajan vuoteen 1924 ja verosaamelaisen osuus lapinkylän verosta määräytyi tämän poroluvun mukaan. Myöhemminkin aina näihin päiviin saakka porot on luettu tarkoituksenmukaisella tavalla vapaasti saman suurperheen sisällä. Poronhoitolaissa ei ole vielä huomioitu saamelaista perhekäsitystä lukuun ottamatta sukumerkkiä. Voimassa olevan poronhoitolain mukaan erityisesti poronhoitoa varten tarkoitetulla alueella poronmerkki tulee mahdollisuuksien mukaan muodostaa vanhastaan noudatettujen periaatteiden mukaisesti (sukumerkki). 

3. Saamelaisten perinteiset elinkeinot

3.1.	Poronhoidon toimintaympäristö

Suomessa poronhoitoalue käsittää Lapin läänin alueen ja osan Oulun läänin aluetta. Poronhoitolain (848/1990) mukaan poronhoitoa saadaan eräin poikkeuksin harjoittaa poronhoitoalueella maan omistus- ja tai hallintaoikeudesta riippumatta.

Poronhoitoalueen pohjoisosa, johon kuuluu saamelaisten kotiseutualue, muodostaa poronhoitoalueen, jossa valtion maat muodostavat erityisesti poronhoitoa varten tarkoitetun alueen. Tällä alueella olevaa maata ei saa käyttää sillä tavoin, että siitä aiheutuu huomattavaa haittaa poronhoidolle. Suomessa on yhteensä 56 paliskuntaa ja näiden rajat on määrätty. Paliskunnista 13 sijaitsee saamelaisten kotiseutualueella. Saamelaisalueen paliskuntien eloporoluku oli poronhoitovuoden 2004/2005 lopussa 80 694 eli noin 40  % koko poronhoitoalueen luvusta. Poronomistajia saamelaisalueella on yhteensä 1302 henkilöä. Poroista 86 % oli saamelaisten omistuksessa.

Poronhoitoa hallinnoi paliskuntajärjestelmä. Poronhoitolain mukaan jokainen poronomistaja on paliskunnan jäsen ja paliskunnan osakkaan oikeudet ja velvollisuudet määräytyvät omistettujen porojen lukumäärän perusteella. Paliskunnilla on oma hallinto, jota johtaa paliskunnan kokouksen valitsema poroisäntä. Paliskunnan kunnan kokous valitsee poroisännän lisäksi varaporoisännän ja neljä (4) muuta hallituksen jäsentä kolmeksi vuodeksi. Näiden lisäksi paliskunnilla on arviomiehet, rahastonhoitajat, tilintarkastajat, työnjohtajat, teurastamon esimiehet.  

Paliskuntakohtaisesti on määrätty paliskuntien suurimmat sallitut poroluvut samoin kuin paliskunnan osakkaan omistamien eloporojen suurin sallittu määrä. Tällä hetkellä on voimassa maa- ja metsätalousministeriön vuonna 2000 antama päätös (17.1.2000/71) paliskuntien suurimmista sallituista poroluvuista, päätös on annettu kymmeneksi vuodeksi.

3.2.	Kalanpyynti

Kalan pyynti on ollut vuosisatoja saamelaisten perinteinen elinkeino. Inarinsaamelaiset ovat vanhastaan olleet kalastajia Inarinjärvellä ja  sen ympärillä sekä sesonkiluontoisesti Varangin vuonolla. Merenrannan kolttakylien perheillä oli omistusoikeuksia lohenkalastukseen merellä ja Paatsjoessa. Lohenkalastus on edelleenkin Tenonlaakson saamelaisen kulttuurin keskeinen tekijä. 

Eduskunnan valiokuntakäytännössä on vuodesta 1978 lähtien katsottu, että kalastus kuuluu olennaisesti saamelaisväestön kulttuurimuotoon, mutta nykyisessä kalastuslaissa ei ole erikseen suojattu saamelaisten oikeutta kalastukseen, vaan sen katsotaan toteutuvan paikallisen asukkaan oikeuksina. 

Huolimatta siitä, että ennen vuoden 1995 perusoikeusuudistusta Suomen perustuslakiin ei sisältynyt nykyistä 17 §:n 3 momenttia vastaavaa säännöstä, on eduskunnan perustuslakivaliokunta katsonut jo ennen vuotta 1995, että valtiolla on velvollisuus kansainvälisten sopimusten nojalla turvata vähemmistöjen oikeuksia. Turvaamisvelvollisuus ei eduskunnan perustuslakivaliokunnan mukaan ulottunut vain kielellisiin oikeuksiin vaan laajasti ymmärrettynä myös kulttuuriin liittyviin oikeuksiin, joihin luetaan oikeus harjoittaa ryhmän perinteistä elinkeinoa. 

Voimassa oleva kalastuslaki on vuodelta 1997 ja pohjoisia kuntia, Enontekiötä, Inaria ja Utsjokea koski siihen saakka vuonna 1951 annettu kalastuslaki. Vuonna 1993 ehdotettiin muualla maassa olevan kalastuslain ulottamista koskemaan myös kolmea pohjoisinta kuntaa, mikä tarkoitti saamelaisten kotiseutualuetta kokonaisuudessaan, mutta perustuslakivaliokunta torjui esityksen saamelaisten perinteisten elinkeinojen ja maahan kohdistuvien oikeuksien selvittämättömän tilan vuoksi. Perusteluna sille, ettei ehdotettua kalastuslainsäädännön muutosta tullut toteuttaa ”edes perustuslainsäätämisjärjestyksessä”, valiokunta viittasi YK:n yleissopimuksen nro 169 alkuperäis- ja heimokansoista, johon Suomi ei vielä ole liittynyt.  Ehdotettujen muutosten valtiosääntöoikeudellinen merkitys perustui siihen, että perustuslakivaliokunta oli aikaisemmissa lausunnoissaan katsonut, että, maata omistamattomille kysymyksessä olevien kuntien asukkailla, joista valtaosa kuuluu saamelaisväestöön, olevan sellaisia oikeuksia kalastukseen, jotka nauttivat perustuslain suojaa. Vuoden 1997 kalastuslain muutoksella ei turvattu erikseen maattomien saamelaisten oikeutta kalastukseen.

Kalastuslaki turvaa paikalliselle väestölle ja jokaiselle kalastusoikeuden yleisenä oikeutena Enontekiön, Inarin ja Utsjoen alueella. Vuoden 1951 säädettyyn kalastuslakiin ei sisältynyt tällaista oikeutta. Vuoden 1997 kalastuslain mukaan kunnassa vakituisesti asuvilla henkilöillä on oikeus saada korvauksetta lupa kalastuksen harjoittamiseen kotitarvekalastuksen, ammattikalastuksen tai luontaiselinkeinojen harjoittamisen perusteella. Muille kuin kunnassa vakituisesti asuville myydään virkistyskalastuslupia erillisille lupa-alueille.

Metsähallitus on vahvistanut vuodelle 2005 aluekohtaiset kiintiöt Metsähallituksen hallinnassa olevan valtion vesialueen käyttämisestä kalastukseen. Virkistyskalastuslupia Ylä-Lapin erämaa-alueelle 3700 lupaa, Inarin alueelle (Näätämäjoki, Kaamasjoki, Juutuanjoki, Inarinjärvi, Inarin retkeilyalue) 4100 lupaa, Enontekiölle 1600 lupaa, Lemmenjoen kansallispuistoon 300 lupaa sekä UK-puiston kalastusaluueelle 300 lupaa. Verkkolupia on myönnetty ns. mökkiläisten luvat; Enontekiön kunnan järvet 20 kpl, yksi lupa sisältää 4 verkkoa, Inarinjärvi 150 kpl ja yksi lupa sisältää 4 verkkoa sekä muut suuret järvet Inarin kunnassa 100 kpl sisältäen 2 verkkoa/lupa.

Sodankylän kunnan Lapin paliskunnan alueen verkko-lupa-alueet: Lokka, ammattikalastuspyydyksiä (nuotta, isorysä, paunetti) enintään 25 kpl sekä Porttipahta ammattikalastuspyydyksiä enintään 15 kpl.

Tenojoki

Kalastuksella on aina ollut ja on edelleen tärkeä merkitys Utsjoella niin kulttuurisesti kuin osana kotitarvekalastusta ja ammattimaista pyyntiä. Alueen saamelaista kulttuuria leimaavana tekijänä kalastukseen kuuluu olennaisena osana lohenpyynti eri pyyntimenetelmin sekä järvikalastus verkoilla. Vuoden 1751 rajasopimuksen mukaan Tenon lohenkalastus oli yhteistä Suomen ja Norjan puolen saamelaisilla. Kalastuksesta on käyty riitoja ja tehty monia sopimuksia kautta aikojen, mutta käytössä ovat myös ”kirjoittamattomat lait”, joiden mukaan kunnioitetaan toisten sukujen oikeuksia ja perinteisiä pyyntipaikkoja.

Tenolla on perinteisesti kuulunut toisten paikallisten asukkaiden oikeuksien huomioiminen ja kunnioittaminen, vaikka oikeudet olivatkin kirjoittamattoman lain luonteisia, esimerkiksi kulkutuspyynnistä oli muodostunut kylä- tai sukukohtaisia kulkutusalueita, joille toisen kylän kalastajilla ei ollut tulemista. Tämä ikivanha kalastuskäytäntö Tenojoella alkoi vähitellen 1960-ja 1970-luvulla murentua, mutta vanhemmat ihmiset pitävät omalta osaltaan tästä vanhasta käytännöstä kiinni. 

Ensimmäinen Tenoa koskeva virallinen kalastussääntö tuli voimaan vuonna 1873 ja se lopetti Outakosken poikkipadon käytön (Nuorpiniemessä) ja kielsi goldin-pyynnin, jossa kahden padon välisellä alueella pyydettiin ajoverkolla. Vapakalastusta oli harjoitettu Tenolla pitkään, mutta englantilaisten myötä 1850-luvulla sanotaan perho-ongen tulleen ja yleistyneen nopeasti.

Perinteisistä pyyntimenetelmistä mainittakoon:
onkiminen	 oaggut 	
uistelu	 uštit	
tehdä pato	 buođđut	
nuotan veto	 nuohttut	
vetää verkkoa,
kulkuttaminen	 golgadit	
pyytää ajoverkolla	 goldit	
tuulastaminen	 duhástit	
verkko, seisova verkko.	 fierbmi-, sáibma

Lohituristien saapumisella Utsjoelle on jo pitkät perinteet. Ensimmäiset turistit olivat englantilaiset lohenpyytäjät 1850-luvulla. Omavaraistaloudessa pyydettiin sulan veden aikana koko talven kalat. Utsjokilaakson väki kalasti verkoilla Utsjoessa, Kevojoessa ja kaukaisemmilla tunturijärvillä, sekä kävivät Tenolla lohenpyynnissä. Taloilla on omat kalavetensä ja syksyllä saatettiin viipyä viikkoja talvikalan pyynnissä ja sitä varten rakennettiin asumukset.

Lohenpyyntiä säätelee Suomen ja Norjan välinen Tenon kalastussopimus. Tenojoen kalastusmatkailijoiden lohenkalastuksesta määrätään tarkemmin Lapin TE-keskuksen ja Finnmarkin Fylkesmannin välisin sopimuksin. Tähän järjestelyyn tilalliset eivät ole kaikilta osin tyytyväisiä. 

3.3.	Riistan pyynti

Saamelaisten kulttuurimuodossa on pitänyt tulla toimeen omien alueidensa luontaisella vuotuisella tuotolla. Se on ollut erilainen eri lapinkylissä ja vanhastaan nojannut poronhoidon, majanpyynnin, muuhun eläinten ja lintujen pyyntiin, sisävesikalan pyynnin tai merikalan pyyntiin perustalle. Näiden toimeentulolähteiden lisäksi on luonnosta pyritty saamaan kaikki muukin elämisen ja toimeentulon kannalta tarvittava sekä itse valmistettu tarvikkeet omaa käyttöä ja myyntiä varten. Saamelaiset ei ole olleet eivätkä kaikki vieläkään ole elinkeinonharjoittajia, vaan pitkälle omillaan toimeentulevia ihmisiä. Nykyisin KELA kuitenkin tilastoi maatalousyrittäjäeläkkeen perustalta pääasiallisen toimeentulon poronhoidosta ja kalastuksesta saaviksi henkilöiksi Inarissa 179, Utsjoella 38, Enontekiöllä 72 ja Sodankylän koko kunnassa 173 - metsästyksestä ei ketään.
 
Metsästys on luetaan kuuluvan saamelaisten kulttuurimuotoon, mutta saamelaisten  metsästysoikeudesta ei ole erikseen säädetty metsästyslaissa (615/1993).  Metsästyslain  8 §:n mukaan henkilöllä, jonka kotipaikka on Lapin lääniin kuuluvassa kunnassa, on oikeus metsästää kotikunnassaan valtion omistamilla alueilla. Vieraspaikkakuntalaisten metsästyksen järjestelyjä varten Ylä-Lappi on jaettu yhdeksään pienriistan lupametsästysalueeseen, joille kullekin määritellään vuosittain kiintiöt  riistakantojen kehityksen mukaan. 

Metsähallitus on vahvistanut kesäkuussa 2005 aluekohtaiset kiintiöt Metsähallituksen hallinnassa olevan valtion maa-ja vesialueen käyttämisestä metsästykseen ajalle 1.8.2005-31.7.2006. Pienriistan metsästyslupia on myönnetty Enontekiön, Inarin ja Utsjoen alueelle yhteensä 13 100 metsästysvuorokautta, näistä 2500 metsästysvuorokautta ajoittuu 1.1.-31.7.2006. Lapin paliskunnan alueelle on myönnetty pienriistan metsästyslupia yhteensä 7414 metsästysvuorokautta. 

4. Lainsäädännölliset lähtökohdat

Saamelaisten oikeuksia alkuperäiskansana turvaavat Suomen perustuslain säännökset sekä kansainväliset sopimukset. Joukko ihmisoikeussopimuksia koskee alkuperäiskansojen asemaa ja vähemmistöjen kielten ja kulttuurin suojaa. Saamelaisten kannalta tärkeimmät kansainväliset sopimukset ovat; Kansainvälisen työjärjestön ILO:n itsenäistenmaiden alkuperäis- ja heimokansoja koskeva yleissopimus nro169 ja YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva kansainvälinen yleissopimus nk. KP-sopimus. Muita saamelaisia koskevia kansainvälisiä sopimuksia; YK:n taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskeva yleissopimus, YK:n kaikkinaisen rotusyrjinnän koskeva yleissopimus, YK:n lasten oikeuksia koskeva yleissopimus, Euroopan unionin liittymissopimuksen lisäpöytäkirja n:o 3,  Alueellisia kieliä ja vähemmistökieliä koskeva eurooppalainen peruskirja, Kansallisten vähemmistöjen suojelua koskeva puiteyleissopimus sekä Biologista monimuotoisuutta koskeva kansainvälinen yleissopimus ja Kioton ilmastosopimus.

Tätä kirjoitettaessa on valmistumassa Norjan, Ruotsin ja Suomen yhteispohjoismainen saamelaissopimus. 

4.1.	Perustuslaki

Perusoikeudet ovat perustuslaissa turvattuja yksilön perustavanlaatuisia oikeuksia. Perustuslain 17 §:n 3 momentin säännöksen mukaisesti saamelaisilla alkuperäiskansana on oikeus omaan kieleen ja kulttuuriin. Näistä lähtökohdista perustuslain perusoikeudet on säädetty turvaamaan saamelaisten oikeuksia yksilöinä ja ryhmänä.
Saamelaiset ovat Suomessa alkuperäiskansa, jolla on oma kieli ja kulttuuri. Perustuslaki turvaa saamelaisille alkuperäiskansana oikeuden ylläpitää ja kehittää omaa kieltään ja kulttuuriaan (PL 17.3 §) näitä seikkoja koskevan itsehallinnon perustalta saamelaisten kotiseutualueella siten kuin laissa säädetään (PL 121.4 §). Perustuslain kulttuuri-käsite sisältää myös saamelaisten kulttuurin aineellisena perustana olevat  perinteiset elinkeinot kuten poronhoidon, kalastuksen ja metsästyksen harjoittamisen. 
Perustuslain säännösten tarkoituksena on turvata pysyvästi saamelaisten asema alkuperäiskansana lainsäädännön, hallinnon ja taloudellisten toimenpiteiden avulla. 
Julkisen vallan velvollisuutena on perustuslain 22 §:n mukaan turvata perusoikeuksien ja ihmisoikeuksien toteutuminen. Perusoikeusuudistuksen esitöissä tähdennettiin, että perusoikeussäännökset velvoittavat julkista valtaa sen kaikissa toiminnoissa; lainsäädännössä, lainkäytössä ja hallinnossa.

5. Kansainvälisten sopimusten lähtökohdat

5.1.	Saamelaiset alkuperäiskansana

Suomi on valtiosääntöoikeudellisella tasolla tunnustanut saamelaisten erillisen aseman alkuperäiskansana, mutta kohtelee käytännössä saamelaisia lähinnä alueellisena kielivähemmistönä. Huolimatta yhtäläisyyksistä vähemmistöjen kanssa alkuperäiskansat eroavat kansainvälisten sopimusten mukaan vähemmistöistä seuraavissa suhteissa. 

Alkuperäiskansalla on historiallinen, nykyaikaan jatkunut erityinen suhde tietyn alueen maahan ja luonnonvaroihin omaleimaisen kulttuurimuotonsa ja elämäntapansa perustana. Alkuperäiskansa on myös säilyttänyt omia perinteisiä instituutioitaan kuten kolttasaamelaisten kyläkokous. Alkuperäiskansaoikeudet ovat suuressa määrin yhteisöllisiä oikeuksia kun taas vähemmistöoikeudet on tavallisesti muotoiltu yksilön oikeuksiksi. Alkuperäiskansalle erityisesti kuuluva oikeus on itsemääräämisoikeus.

Saamelaiset ovat alkuperäiskansaa, jolla on oma kieli, kulttuuri ja identiteetti. Saamelaiset asuvat vähemmistönä perinteisiä alueitaan pohjoisimmassa Suomessa.  Saamelaisten asema alkuperäiskansana ilmenee kansainvälisten sopimusten määräyksistä. 

5.2. Itsenäisten maiden alkuperäis- ja heimokansoja koskeva ILO-alkuperäiskansasopimus 

Saamelaiset ovat Suomessa ainoa Kansainvälisen työjärjestön ILO:n alkuperäiskansoja koskevan yleissopimuksen n:o 169 tarkoittama alkuperäiskansa. Sopimus pyrkii estämään pienten kansojen ja kielten kuolemisen tarvittaessa valtiovallan erityistoimenpitein, jotka turvaavat kansan kielen ja kulttuurin sekä sosiaalisen ja taloudellisen aseman. Yleissopimus hylkää alkuperäiskansan sulauttamisen ja holhoamisen ja perustuu valtion ja alkuperäiskansan välisessä suhteessa tasa-arvoon ja molemminpuoliseen kunnioitukseen. Yleissopimus myöntää alkuperäiskansalle laajan itsemääräämisoikeuden alueidensa, sekä taloudellisen, sosiaalisten ja kulttuuristen asioiden kehittämisessä valtion ja kansan välisten neuvottelujen perustalta.

Suomi ei ole vielä ratifioinut yleissopimusta, koska saamelaisten maahan kohdistuvia oikeuksia ei ole turvattu laissa. Eduskunta on edellyttänyt yleissopimuksen ratifiointiedellytysten selvittämistä. 
Saamelaisten maanomistus kysymyksestä on tehty useita selvityksiä viime vuosina muun muassa selitysmies OTT Pekka Vihervuoren selvitys, Saamelaistoimikunta mietintö ( Komiteamietintö 2001:14) sekä OTT Juhani Wirilanderin laatima lausunto tähänastisten selvitysten kiinteistöoikeudellisesta merkityksestä maanomistusoloihin saamelaisten kotiseutualueella.. 
Toimikunnan ehdotukset eivät ole johtaneet lainsäädäntö toimenpiteisiin. Näiden lisäksi oikeusministeriö on tilannut vuonna 2002 Lapin maaoikeustutkimuksen Oulun ja Lapin yliopistojen yhteiseltä tutkimusryhmältä. Kysymyksessä on laaja arkistolähteisiin perustuva oikeudellis-historiallinen tutkimus koskien entisten Kemin ja Tornion Lappien alueen asutus- ja väestöhistoriaa, maankäyttöä ja maanomistusoloja noin vuosina 1750–1923. Tutkimus valmistunee vuoden 2005 lopussa.

5.3.	YK:n kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskeva yleissopimuksen 

Kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan yleissopimuksen 27 artikla turvaa kansallisiin ja kielellisiin vähemmistöihin kuuluvien henkilöiden oikeuden yhdessä ryhmänsä muiden jäsenten kanssa nauttia omasta kulttuuristaan ja käyttää omaa kieltään. Saamelaisten kulttuuriin kuuluvat heidän perinteiset elinkeinonsa kuten poronhoito, kalastus ja metsästys. Kyseinen sopimusmääräys suojelee ainoana laintasoisena säännöksenä saamelaisten perinteistä elinkeinonharjoittamista. 

Saamelaisilla ei ole - KP-sopimuksen 27 artiklan lisäksi - yhtään erityistä oikeutta perinteisiin elinkeinoihinsa. Näiden elinkeinojen oikeussuoja valtion maanomistajanvaltaa ja valtion sekä yksityisten kilpailevaa taloudellista toimintaa vastaan on yleisoikeuspohjainen ja sellaisena heikko. 

Ihmisoikeussopimusta valvova komitea, on lausunut huolestuneisuutensa Suomen viidennen määräaikaisraportin johdosta vuonna 2004.
Komitea on kiinnittänyt huomiota siihen, ettei se ole saanut selvää vastausta saamelaisten oikeuksista alkuperäiskansana (perustuslain 17 artiklan 3 kohta) yleissopimuksen 1 artiklan valossa. Komitea toistaa huolestuneisuutensa epäonnistumisesta ratkaista kysymys saamelaisten maanomistusoikeuksista ja niistä monista julkisista ja yksityisistä maankäyttötavoista, jotka vaikuttavat saamelaisten perinteisiin elinkeinoihin - erityisesti poronhoitoon - vaarantaen heidän perinteisen kulttuurinsa ja elämäntapansa ja täten identiteettinsä.
Sopimusvaltion olisi yhdessä saamelaisten kanssa nopeasti ryhdyttävä päättäväisiin toimiin saadakseen aikaan maaoikeuskiistassa soveliaan ratkaisun, jossa otetaan riittävällä tavalla huomioon tarve säilyttää saamelaisten identiteetti yleissopimuksen 27 artiklan mukaisesti. Tällä välin sopimusvaltiota pyydetään pidättäytymään kaikista toimista, jotka saattaisivat vaikuttaa kielteisellä tavalla ennakolta saamelaisten maaoikeuskysymyksen ratkaisemiseen (CCPR/C/SR.2239).

5.4.	EU-oikeus

EU-valtiot ovat hyväksyneet kesällä 2004 sopimuksen Euroopan perustuslaista, jolla kumotaan vanhat perustamissopimukset ja liittymissopimukset ja otetaan niitä koskevat määräykset kuten saamelaispöytäkirja n:o 3 perustuslain yhteyteen. Saamelaisia koskevat määräykset on otettu perustuslaillisen sopimuksen pöytäkirja 60–62 artiklan määräyksiksi. 
Suomen (ja Ruotsin) vuoden 1994 EU liittymissopimukseen liittyy saamelaisväestön erikoisasemaa koskeva pöytäkirja n:o 3 saamelaisista. Tällä pöytäkirjalla sopijapuolet tunnustavat Suomella ja (Ruotsilla) kansallisen ja kansainvälisen oikeuden mukaan olevan velvoitteet ja sitoumukset saamelaisiin nähden saamelaisten elinkeinojen, saamenkielen, kulttuurin ja elämäntavan säilyttämiseksi ja kehittämiseksi sekä katsovat, että perinteinen saamelaiskulttuuri ja saamelaiselinkeinot ovat riippuvaisia luontaiselinkeinoista, kuten poronhoidosta saamelaisten perinteisillä alueilla. Pöytäkirjan artiklan 1 mukaan saamelaisille saadaan EY:n perustamissopimuksen määräysten estämättä myöntää yksinoikeuksia poronhoidon harjoittamiseen perinteisillä saamelaisalueilla.
EU:n komissio on soveltanut saamelaispöytäkirjaa n:o 3 muun muassa kolttasaamelaisia koskevien pienimuotoisten teollisuuden hankkeiden tukemista koskevassa asiassa päätöksessään (3.2.1997 SG(97) D/786).

Saamelaisten positiivinen erityiskohtelu on sallittu Suomen EU-liittymissopimuksen saamelaispöytäkirjalla nro 3 EU:n lainsäädännön ja Suomen perustuslain estämättä. 

6. Kansallisen lainsäädännön nykytilanne

Saamelaisten perusoikeudet eivät vielä toteudu saamelaisten oman kulttuurin osalta erityisesti sen vuoksi, että saamelaisten perinteisiä elinkeinoja - kuten poronhoito, kalastus ja metsästys - koskevaan lainsäädäntöön ei ole tehty perusoikeuksien edellyttämiä välttämättömiä muutoksia.
Perustuslain yhdenvertaisuus (PL 6 §) ei edellytä kaikkien kansalaisten kaikissa suhteissa samanlaista kohtelua, elleivät asiaan vaikuttavat olosuhteet ole samanlaisia. Hyväksyttävän yhteiskunnallisen intressin vuoksi ihmisiä voidaan kohdella myös eri tavoin edistettäessä muun muassa tosiasiallista tasa-arvoa. Tosiasiallisen tasa-arvon turvaamiseksi tarpeellinen positiivinen erityiskohtelu on yhdenvertaisuus-säännöksestä huolimatta sallittua tietyn ryhmän kuten saamelaisten osalta.

Perustuslain säännöksen (PL 17.3 §) tarkoittamat saamelaisten kielelliset oikeudet on turvattu vuoden 2004 alusta voimaan tulleella saamen kielilailla.

Vuoden 2003 alusta voimaan tuleen alueiden kehittämislain (602/2002) mukaan Lapin maakuntaohjelmaan sisältyy saamelaiskulttuuria koskeva osa, jonka valmistelee Saamelaiskäräjät ja käräjät on valmistellut kyseisen osan kaudeksi 2004–2006.
Saamelaiskäräjien aseman kehittäminen kunnalliseen itsehallintoon rinnastettavaksi päätösvallan käyttäjäksi saamelaisten oman kielen ja kulttuurin osalta saamelaisten kotiseutualueella ei vielä toteudu. 

Saamelaisten tai saamelaiskulttuurin huomioon ottamista on edellytetty muun muassa luonnonsuojelulaissa, metsähallituslaissa, erämaalaissa, maankäyttö- ja rakennuslaissa, mutta edellä mainituista lainsäädännöstä puuttuu säätely saamelaisten oikeuksista alkuperäiskansana.	

7. Saamelaisten oikeudellinen suhde maahan

Saamelaisilla on oikeuksia maahan ja veteen ja niiden perinteiseen käyttöön sekä omaisuudenturvaa nauttivina oikeuksina että kansainvälisten sopimusten määräysten mukaan. Nämä oikeudet ovat olleet valtion selvitettävänä vuodesta 1952 lähtien, mutta hallitus ei ole vienyt niitä koskevaa lakiesitystä eduskunnan käsiteltäväksi; Komiteanmietinnöt 1952:12, 1973:46, 1990:32, 2001:14.

Saamelaisilla on ollut lappalaisina valtion vakaassa viranomaiskäytännössä tunnustama maahan kohdistuva omistusoikeus lapinkyliensä laillisen rajan sisällä. Tämän oikeuden ei tiedetä koskaan laillisesti lakanneen tai siirtyneen laillisesti valtion omaisuudeksi. Oikeuden lakkaaminen edellyttää Suomessa lainvoimaista viranomaisratkaisua tai lainsäätäjän kannanottoa, jossa nimenomaan todetaan, että saamelaisten oikeutta ei enää ole tai että kyseinen oikeus määrätään lakkaamaan. Tällaista oikeutta lakkauttavaa kannanottoa ei ole tiedossa Suomessa eikä Ruotsissa ja Norjassa. 

Perustuslakivaliokunta on katsonut lausunnossaan hallituksen esityksestä laeksi Pallas-Yllästunturin kansallispuistosta, että valtion omistusoikeus valtion metsämaahan on asetettu kyseenalaiseksi viimeaikaisessa tutkimuksessa ja on voitu osoittaa, että lapinkylään kuuluvilla perheillä ja kylän osakkailla on ollut joko yksin tai yhdessä toisten kanssa nykyiseen omistajan hallintaan rinnastuva oikeus eli omistusoikeus veromaihin, joita ovat olleet kalavedet, metsästysmaat ja laidunmaat ja muut erityiseen käyttöön osoitetut alueet. Valtiovalta lähteekin siitä, että tutkimuksessa on esitetty varteenotettavia näkökohtia saamelaisten maahan kohdistuvan omistusoikeuden olemassaolon puolesta ja että asia tulisi kiireesti saattaa eduskunnan käsiteltäväksi.
Saamelaisten maaoikeuksista on viime vuosina ilmestynyt lukuisia eri raportteja ja asiakirjoja: mm tohtori Wirilanderin raportti, Saamelaiskäräjien oma selvitys vuonna 2002, tohtori Kaisa Korpijaakko-Labban tutkimukset sekä Eduskunnan perustuslakivaliokunnanlausunto. 
Kaikki edellä mainitut selvitykset viittaavat saamelaisten vahvaan asemaan perinteisten saamelaisalueiden hallinnassa. 

VI.	OHJELMAN TAVOITE

Edellä mainituista lähtökohdista on päivitetty Saamelaiskäräjien vuonna 1998 hyväksymä kestävän kehityksen ohjelma. Lähtökohtana saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa on saamelaisten alkuperäiskansan itsemääräämiseen perustuva alueiden käyttö omaan kulttuurimuotoonsa kuuluvien elinkeinojen harjoittamiseksi saamelaisten kestävän kehityksen lähtökohdista. Edistää perinteistä ekologista tietoa, tietämystä ja taitoja sekä henkistä kulttuuria.

Ennakkoehtona saamelaisten kestävän kehityksen toteutumiselle on saamelaisten kotiseutualueen hallinnollinen yhtenäisyys ja Metsähallituksen tuottovelvoitteen poistaminen tältä alueelta, jossa Metsähallituksen liiketoiminta estää saamelaisten kestävän kehityksen toteutumisen. Saamelaisten tulee itsehallintonsa mukaisesti itse voida alueellaan ohjata elinkeinojaan ja niiden ylläpitämistä ja kehittämistä.

HANKE
•	valmistellaan saamelaisen tutkimuksen ohjelma, jonka mukaisesti määritellään saamelaisia ja saamelaisten kotiseutualuetta koskevan tutkimuksen painopistealueet.

Yhteenvetona: tavoitteena on saamelaisalueen luonnonvarojen käyttö ekologiselta, taloudelliselta, sosiaaliselta ja kulttuuriselta kannalta kestävästi saamelaisten perinteisten elinkeinojen harjoittamiseksi. Tältä perustalta turvataan edellytykset ylläpitää ja kehittää sekä tuleville sukupolville välittää saamelaisten oma kulttuuri, siihen kuuluvat perinteiset elinkeinot ja perinteinen tietämys sekä saamelaista maailmaa kuvastava saamen kieli. 

VII.	OHJELMA 

1. Saamelaisten kestävän kehityksen indikaattorien hahmottelu ja tiedon saanti

Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa on tarkoitus indikaattoreilla hahmottaa, mitkä ovat ne tekijät, jotka vaikuttavat saamelaisten kulttuurin, kielen, elämäntavan ja perinteisten elinkeinojen säilymiseen.

HANKE
•	 Saamelaiskäräjien vaalien yhteydessä järjestetään saamelaisten elinkeinotutkimus, jonka tulosten mukaisesti voidaan indikaattorein seurata saamelaisten kestävää kehitystä.

1.1.	Vapaaseen laiduntamiseen perustuvan poronhoidon kestävyys

Poronhoitoa voidaan harjoittaa kestävästi vain, jos sen erityistarpeet maankäytössä on turvattu, mutta porojen laidunalueiden ja muiden maankäyttömuotojen kuten metsänhakkuiden, turistitoiminnan (koiravaljakot, vapaa-ajan moottorikelkkailu), kaivostoiminnan ja koneellisen kullankaivuun jne. päällekkäiskäyttö ei ole mahdollista. Saamelaisporonhoidon indikaattoreita ovat poronomistajien määrä, heidän ikärakenne ja myyntitulot poroista.

Kestävän poronhoidon mittareina ovat mm laidunrauha, laidunten yhtenäisyys ja laidunten määrä. 

Luontaisesti porot kulkevat kevätkesällä tuntureille vasoma-alueilleen ja palaavat taas syksyllä talvialueilleen. Tämä porojen luontainen vaeltaminen vaarantuu kesä- ja talvilaidunalueiden pirstouduttua. Laitumista talvilaidunmaat ovat kriittisempiä kuin kesälaidunalueet ja juuri talvilaidunalueet ovat poronhoidossa ratkaisevassa asemassa.
Laidunrauhaan vaikuttavia tekijöitä on, kuinka paljon muita liikkujia kuin poromiehiä on laidunalueella kuten turistiteollisuutta (moottorikelkkailijoineen ja koiravaljakko-toimintoineen), metsänhakkuutöiden tuomia koneita ja laitteita sekä koneelliseen kullankaivuuseen  tarvittavia koneita ja kaivosteollisuutta.
 
Laidunten yhtenäisyys taas riippuu siitä, millä osalla laidunaluetta on harjoitettu tai harjoitetaan edellä mainittuja toimintoja; metsänhakkuita, turistiteollisuuta, kaivostoimintaa ja  kuinka monta kilometriä alueella on metsäautoteitä. Näiden toimintojen vuoksi alue on pois porolaidunalueista ja metsäautotiet vievät alueet pysyvästi pois laidunalueista.

Laidunten määrän taas ratkaisee se kuinka paljon laidunrauha on häiriytynyt ja kuinka paljon laidunalue on pirstoutunut, jolloin porot eivät enää pysähdy tietylle alueella vaan jatkavat matkaa ja kulkevat paikasta toiseen ja kuinka suuri alue on todellisuudessa porojen käytössä. 

Nämä edellä mainitut resurssit, laidunrauha, laidunten yhtenäisyys ja laiduntenmäärä ovat poronhoidon jatkumisen elinehto. Poronhoito joutuu ja on joutunut jatkuvasti väistymään muun maankäytön tieltä ja siten porojen laidunalueet pienenevät, pirstoutuvat pieniksi alueiksi, kuluvat nopeasti ja porojen laidunrauha häiriintyy. Talvilaidunalueille metsänhakkuut aiheuttavat sen, että hakkuutähteet peittävät suuren osan maata ja jäkälää ja porot eivät enää pysähdy aukealle alueelle. Alueiden menetyksen vuoksi porojen laidunkiertojärjestelmä on muuttunut.

Elämisen ja elinkeinojen edellytysten heikentäminen on aiheuttanut laajaa poismuuttoa sekä maiden myyntiä.

1.2.	Perinteisen elämäntavan edellyttämien hyödykkeiden ja tapojen säilyminen

Perinteinen tietämys on lähes kokonaan suullista ja se välittyy uusille sukupolville käytännön elämässä ja käytännön työssä. Saamelainen kertomaperinne on rikasta ja siitä on vain vähän siirtynyt kirjalliseen muotoon. Kertomukset liittyvät paikkoihin, tapahtumiin, ihmisiin, koiriin, poroihin, erilaisiin töihin sekä luonnonilmiöihin. Saamelaisten joiut kertovat paikoista tai ihmisistä, mutta joikuperinnettä taitaa vain muutama henkilö eikä se siirry luonnollisessa käytössä uusille sukupolville. Kolttien joiun laji leudd on pitkä kertoelma ja leudd´n taitajia on vain muutama.  

Perinteisesti saamelaiskäsityö (duodji) on tehty arkipäivän tarpeisiin kuten vaatteet ja kengät ja muut asusteet sekä veneet, ahkiot, komsiot, pahkakupit. Saamelaisissa käsitöiden tekemiseen on tullut uusia tapoja ja menetelmiä, mutta uusien menetelmien perustana on perinteinen tietämys muun muassa poronkoipien pehmittäminen ja parkilla käsitteleminen (pajunkuori tai koivunkuori keitetään) on käytössä nykyäänkin. Samoin työtavat esimerkiksi nutukkaiden (poronkoivista tehty kenkä) leikkaamisessa ja ompelemisessa on sama perinteisesti käytössä ollut menetelmä vielä tänä päivänäkin käytössä. Saamelaisyhteisössä oli voimassa perinteisesti perheiden kesken sanaton sopimus muun muassa kalastus-, hillanpoiminta- ja riekonpyyntipaikoista, joIta puolin ja toisin kunnioitettiin. Saamelaisyhteisön teknistymisen, saamelaisyhteisön murenemisen ja alueelta poismuuton vuoksi tällainen perimätieto ei enää välity uusille sukupolville, koska sillä ei ole samanlaista merkitystä henkilölle, joka ei asu siellä.

1.3.	Pois muutto saamelaisalueelta

Saamelaisten kulttuurisen ja kielellisen itsehallinnon rakentamisen, elinolojen ja hyvinvoinnin turvaamisen ja kehittämisen edellytyksiä heikentävät yhteiskunnalliset muutokset, erityisesti saamelaisväestön jatkunut muuttoliike kotiseutualueensa ulkopuolelle eteläisen Suomen kasvukeskuksiin. Suomessa oli vuonna 2003 vajaa 8000 saamelaista, joista ensimmäistä kertaa jo yli puolet, 54 % asuu saamelaisalueen ulkopuolella.  Vuonna 1992 vastaava luku oli 38 %, 1995 41 % ja vuonna 1999 45 %.  Suomen ainoa saamelaisenemmistöinen kunta on Utsjoki, siellä saamelaisten osuus kunnan kokonaisväestöstä on enää 59 % kun se vielä vuonna 1999 oli yli 70 %.  
Saamelaisista yli 45 vuotiaista asuu saamelaisalueella 65 % ja alle 45 vuotiaista 62 % asuu saamelaisalueen ulkopuolella. Alle kymmenen vuotiaista lapsista 70 % asuu saamelaisalueen ulkopuolella ja yli 75 vuotiaista yli 90 % asuu saamelaisalueella. 

Suomessa puhutuista saamenkielistä pohjoissaamea käyttää 70–80 % ja inarinsaamea sekä koltansaamea alle 15 % saamenkielisistä saamelaisista. Saamen kieleen liittyviä indikaattoreita ovat inarin-, koltan- ja pohjoissaamenkielisten lukumäärä. Toisena mittarina ovat peruskoulussa saamenkieliseen tai saamen kielen opetukseen osallistuvien lukumäärä.

Saamelaisten perinteisten elinkeinojen ansiotulon mataluus, heikko oikeusturva ja tulojen ennustamattomuus aiheuttavat sen, että nuoret eivät halua ryhtyä harjoittamaan esi-isiensä perinteistä ammattia; kalastusta, metsästystä tai poronhoitoa, mikä aiheuttaa näiden elinkeinojen vääjäämätöntä loppumista. Perinteisistä elinkeinoista saatavan toimentulon heikkous puolestaan aiheuttaa sen, että ihmisten ja nimenomaan nuorten on lähdettävä pois kotiseutualueeltaan huonon työllisyystilanteen vuoksi. Vähäinenkin poroelinkeino sitoo henkilön osaksi yhteisöään. Elinkeino tuo lisätuloa perheeseen ja tukee saamelaisporonhoitajan kulttuuri-identiteettiä sekä ylläpitää sosiaalista verkostoa. Metsästys- ja kalastuslakien muutokset ovat osaltaan aiheuttaneet toimeentulon heikkenemistä, jolloin edessä on muutto tai syrjäytyminen.

Perinteisen saamelaiskulttuurin säilyminen edellyttää, että saamelaiskulttuuriin kuuluvien elinkeinojen harjoittajina olevat nuoret ja vanhat ihmiset. Vanhempi elinkeinonharjoittaja tai työn taitaja on perinteisen tiedon ja taidon siirtäjä tuleville sukupolvelle ja nuorempi henkilö puolestaan ottaa sen vastaan ja siirtää perinteen aikanaan seuraaville sukupolville.

Saamelaisalueen muuttoliike vaarantaa saamenkielen säilymisen, koska saamen kieli elää ja säilyy aktiivisessa käytössä. Saamelaisiin perinteisiin elinkeinoihin muun muassa poroihin, poronsarviin, luontoon ja saamelaiskäsitöihin ja käsityömenetelmiin liittyy oma terminologiansa, josta vain osa on siirtynyt suomenkieleen. Perinteisen tietämyksen ja osaamisen ja kielen luonnollinen siirtyminen sukupolvelta toiselle vaatii nuoremman sukupolven aktiivista ja jatkuvaa osallistumista perinteisten elinkeinojen harjoittamiseen, käsitöiden tekemiseen yhdessä vanhemman sukupolven edustajien kanssa ja luonnollisesti asumista saamelaisalueella. Saamelaisalueella asuvien saamelaisten ikärakennetta ajatellen saamenkielen ja – kulttuurin siihen kuuluvine elinkeinojen säilyminen on vaarassa. 

Saamelaisten perinteisten elinkeinojen heikkeneminen ja muuttuminen eivät yksinomaan vaikuta saamelaisyhteisön murenemiseen vaan sillä on vakavia vaikutuksia myös alueen matkailuun ja alueen vetovoimaisuuteen. 

2. Ohjelman toteutus ja sitä edistävät toimenpiteet

Saamelaisten identiteetti on sidoksissa kieleen ja perinteisiin elinkeinoihin, mutta mahdollisuudet harjoittaa saamelaiselinkeinoja heikkenevät nopeasti. Saamen kansan ja saamelaisen oikeus muista väestöryhmistä erilliseen omaan identiteettiin, kieleen ja kulttuuriin tulee tunnustaa lainsäädännössä ja käytännössä perustuslain ja kansainvälisten sopimusten mukaisesti. 

Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa lähtökohtana on saamelaisten alkuperäiskansan itsemääräämiseen perustuva alueiden käyttö omaan kulttuurimuotoonsa kuuluvien elinkeinojen harjoittamiseksi. 

Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelman keskeisin tavoite on saamelaisalueen luonnonvarojen käyttö ekologiselta, taloudelliselta, sosiaaliselta ja kulttuuriselta kannalta kestävästi. Tältä perustalta turvataan edellytykset ylläpitää ja kehittää sekä tuleville sukupolville välittää saamelaisten oma kulttuuri, siihen kuuluvat perinteiset elinkeinot ja perinteinen tietämys sekä saamelaista maailmaa kuvastava saamen kieli. 

2.1.	Luonnon kestävä kehitys

Tavoitteena on Saamelaisten alkuperäiskansan itsemääräämiseen perustuva alueiden käyttö omaan kulttuurimuotoonsa kuuluvien elinkeinojen harjoittamiseksi. 
Saamelaisten kotiseutualue tulee kokonaan sisällyttää suojametsäalueeseen. Luonnon vuotuista tuottokykyä metsämaan, maaperän ja vesien osalta ei saa heikentää saamelaisten perinteisiä elinkeinoja rajoittavasti.

Maankäyttöä ja luonnonvarojen hyödyntämistä koskevissa ratkaisuissa on minimoitava haitalliset ympäristövaikutukset ja kielteiset vaikutukset saamelaisten perinteisten elinkeinojen harjoittamiseen. Varsinkin kaivostoimintaa tai koneellista metsätaloutta voidaan harjoittaa vain erittäin rajoitetusti.

Saamelaiskäräjät pitää välttämättömänä, että Suomi täyttää Kioton ilmastosopimuksen edellyttämät velvoitteet ja toimii aktiivisesti sen kehittämiseksi. Varovaisuusperiaatteen noudattaminen on tarpeen, koska ilmastonmuutoksen vaikutukset saamelaisalueiden luontoon ja perinteisiin saamelaiselinkeinoihin kuten poronhoitoon, kalastukseen ja metsästykseen ovat vaikeasti ennakoitavissa. Esimerkiksi lumipeitteen lisääntyminen ja lumikauden pidentyminen vaikeuttavat perinteisen poronhoidon harjoittamisen ja lisäävät turismin haitallisia vaikutuksia kevään vasomisaikana.

Saamelaiskäräjät osallistuu aktiivisesti sirkumpolaarisen (pohjoisnapaa kulttuuriset vaikutukset ympäröivä alue) alueen ympäristöyhteistyöhön, painottaen etenkin alueen luonnon tutkimusta sekä radioaktiivisuuteen, raskasmetallipitoisuuksiin ja happamoitumiseen liittyviä hankkeita ja yhtälailla ympäristön ja siinä tapahtuvien muutosten sosiokulttuuristen vaikutusten tutkimusta.

Toteuma: Kestävän kehityksen kansallisen kokonaisarvion mukaan saamelaisten kotiseutualueen luonnonvarojen kestävä käyttö on kulttuurilähtöistä, se on luonnon perinteistä sosio-ekonomista hyväksikäyttämistä, joka lähtee saamelaisten omasta henkilökohtaisesta luontokäsityksestä.
Saamelaisalueella metsänhakkuut jatkuvat vastoin poronhoitajien tahtoa ja alueen puuta käytetään metsäteollisuuden raakapuuksi. Saamelaiskäräjien vaatimus suojametsä-alueesta ei ole menestynyt. Metsien sertifikaatio ei ole suuresti vaikuttanut, koska alueella ei ole laajoja talousmetsiä. Saamelaiset vaativat alueiden poronhoidon asettamista etusijalle sellaisilla alueilla, jotka soveltuvat huonosti metsätalouteen. Saamelaiset ovat esittäneet rauhoitettavaksi tärkeimmät porojen talvilaidun- ja vasomisalueet, mutta vaatimukset eivät ole menestyneet.

Arktisen neuvoston vuonna 2000 käynnistämän arktisen ympäristön seuranta- ja arviointiohjelman 9.11.2004 julkistetussa raportissa kuvataan ilmastonmuutosten vaikutuksia arktisella  alueella. Raportista ilmenee, että alkuperäiskansojen tiedot ja havainnot ovat tärkeä tiedonlähde ilmastonmuutoksesta ja nämä tiedot sopivat yhteen tieteellisten tutkimustulosten kanssa ja osoittavat, että merkittäviä muutoksia on jo tapahtunut.  Raportin mukaan alkuperäiskansojen yhteisöjä uhkaavat suuret taloudelliset ja kulttuuriset vaikutukset. Monet alkuperäiskansat kuten saamelaiset ovat riippuvaisia perinteisistä elinkeinoista, joita harjoitetaan elinkeinona myös kulttuurisen ja sosiaalisen identiteetin vuoksi. Ilmastomuutoksien vaikutuksesta sään ennustettavuus heikkenee, kulkuolosuhteet muuttuvat vaaralliseksi jää- ja sääolosuhteiden muuttumisen vuoksi ja lumiolojen muutos haittaa poronhoitoa.

Saamelaisten oikeudet kansalaisina ja alkuperäiskansana maahan, veteen ja perinteisiin elinkeinoihin ovat lainsäädännössä vahvistamatta ja turvaamatta. 
Vuoden 2005 alusta voimaan tullut laki metsähallituksesta vahvistaa Metsähallituksen asemaa valtion liikelaitoksena heikentäen edelleenkin saamelaisten asemaa. Liikelaitostoimintaa rajoittavat laissa Metsähallitukselle asetetut yhteiskunnalliset velvoitteet. Lain 4 §:n mukaan Metsähallituksen hallinnassa olevien luonnonvarojen hoito, käyttö ja suojelu on sovitettava yhteen saamelaisten kotiseutualueella siten, että saamelaistenkulttuurin harjoittamisen edellytykset turvataan. Syksyllä 2005 tapahtuneen Metsähallituksen organisaatio muutoksen vuoksi Ylä-Lapin luonnonhoitoalue on lakkautettu ja sen julkisen hallinnon tehtävät on siirretty saamelaisten kotiseutualueelta Lapin luontopalvelujen alueyksikölle Rovaniemelle.

HANKE
•	saamelaiskäräjät esittää oikeusministeriölle, että ministeriö ryhtyy kiireesti toimenpiteisiin poistaakseen perusoikeuksien ja saamelaisten perinteisten elinkeinojen koskevan lainsäädännön väliset ristiriidat

•	saamelaiskäräjät esittää lainsäädäntö muutosta lakiin metsähallituksesta (1378/2004) sekä kiinteistörekisterilakiin (392/1985). Voimassa olevaa metsähallituslakia (lisätään uusi 2 §:n 3 momentti) muutetaan siten, että poistetaan toiminnan tuloksellisuusvaatimus saamelaisten kotiseutualueen osalta. 

•	saamelaiskäräjät esittää kiinteistörekisterilain (392/1985) 2 §:ää muutettavaksi siten, että valtion metsämaat, suojelualueet ja yleiset vesialueet merkittäisiin kiinteistörekisteriin muina rekisteriyksikköinä.
•	Käynnistetään saamelaisten kotiseutualuetta koskeva tutkimus, jossa tarkastellaan erilaisten maan-, vesistöjen- ja rantojenkäyttömuotojen vaikutuksia saamelaisten perinteiseen alueidenkäyttöön.
•	Käynnistetään laaja saamelaisen pyyntikulttuurin tutkimus.

2.2.	Taloudellisesti kestävä kehitys

Saamelaisten perinteisten elinkeinojen turvaaminen taloudellisesti kestävästi vaatii niiden hallinnon, rahoituksen ja lainsäädännön kehittämistä.
Saamelaiskäräjien asema sopijapuolena turvataan valtionmaahan kuuluvien alueiden luovutusta ja alueidenkäyttöä koskevassa suunnittelussa, päätöksenteossa ja seurannassa, mitkä vaikuttavat saamelaisten perinteisten elinkeinojen harjoittamiseen. Valtion viranomaisen tai liikelaitoksen ja Saamelaiskäräjien kesken sovitut alueiden menetykset on korvattava ensisijaisesti alueina tai pysyvänä korvauksena elinkeinon harjoittamisedellytysten rajoituksesta. 

Suuriin ihmismassoihin perustuva matkailu pysytetään nykyisillä alueillaan. Virkistysmatkailun tarjonnasta valtionmaalla sovitaan tasavertaisina osapuolina valtion viranomaisen tai liikelaitoksen ja Saamelaiskäräjien kesken ottaen huomioon saamelaisten kulttuuriin elinkeinojen harjoittaminen. Saamelaisia erityispiirteitä hyödyntävää pieniin ihmismääriin perustuvaa turismia kehitetään saamelaiselinkeinoja täydentävänä elinkeinona.

Toteuma: Taloudellisesti kestävän kehityksen toteutuminen perustuu saamelaisten mahdollisuuksiin harjoittaa perinteisiä elinkeinojaan. 

Saamelaisten perinteisten elinkeinojen huono taloudellinen turva aiheuttaa sen, että nuoret eivät halua ryhtyä harjoittamaan esi-isiensä perinteistä ammattia; kalastusta, metsästystä tai poronhoitoa, mikä aiheuttaa näiden elinkeinojen vääjäämätöntä loppumista. Saamelaisten perinteiset elinkeinot eivät pysty tarjoamaan harjoittajalleen samaa elintasoa kuin valtakulttuurin lähes mikä tahansa palkkatyö. 

Suomessa poroelinkeino on sijoitettu osaksi maataloudentuotantosuuntaa, vaikka porotalous eroaa siitä, mitä normaalisti ymmärretään maataloutena.
Yhdenvertaisuuslain eduskuntakäsittelyssä työelämä- ja tasa-arvovaliokunta: ”Valiokunta pitää tärkeänä, että viranomaiset laatiessaan yhdenvertaisuussuunnitelmia ottavat huomioon…myös…saamelaiset. Erityistä huomiota tulee kiinnittää saamelaisten asemaan alkuperäiskansana ja saamelaiskulttuurin tärkeimmän aineellisen perustan eli poronhoidon turvaamiseen. Viranomaisten tulee suunnitelmallisesti edistää saamelaisten mahdollisuuksia harjoittaa poronhoitoa ja hankkia sillä toimeentulonsa.”

HANKE:
•	Käynnistetään hanke saamelaisten kotiseutualueen poronhoidon lainsäädännön, hallinnon ja rahoituksen järjestämiseksi EU pöytäkirjan nro 3 mukaiseksi saamelaisten alkuperäiskansan kulttuurin osaksi. 
•	Edelliseen liittyen käynnistetään hanke resurssien lisäämiseksi ja turvaamiseksi, siten, että saamelaisten alkuperäiskansan perinteisten elinkeinojen harjoittajilla on edellytykset harjoittaa kulttuuriinsa kuuluvien elinkeinojaan ja saada niiden harjoittamisesta saamelaisten kotiseutualueella riittävä ja turvattu toimeentulo. 
•	Selvitetään saamelaisten verotuksen nykytila ja niiden kehittämistarpeet erityisesti perinteisten elinkeinojen harjoittamisessa
•	Kehitetään saamelaiskulttuuriin perustuvaa matkailua saamelaisten ehdoilla.

2.3.	Sosiaalisesti kestävä kehitys

Saamelaiskulttuurin sidonnaisuus luontoon, elinkeinoihin ja saamelaisiin yhteisöihin tekee kulttuurista paikkasidonnaisen. Saamelaisille tulee saamelaisten kotiseutualueella turvata sellainen asema yhteiskunta-järjestelmässä, työllisyydessä ja palveluissa, että saamelaiset voivat pysyä omalla alueellaan tarvitsematta olosuhteiden pakosta muuttaa valtakulttuuria edustaville alueille, missä saamelaisten kulttuurin harjoittamisedellytykset pääosin puuttuvat.

Saamelaisille turvataan tasavertaiset mahdollisuudet valtaväestön kanssa hyvinvointiin, perusoikeuksiin ja elämän perusedellytysten hankkimiseen oman kulttuurinsa, elämäntapansa ja arvojensa lähtökohdista ja saamelaisten omilla ehdoilla. Saamelaisten sosiaalista verkostoa vahvistetaan alue- ja rakennepoliittisilla toimenpiteillä, jotka vahvistavat saamelaisyhteisön ja saamenkielen ja –kulttuurin elinvoimaisuutta.
Kehitetään saamelaisista lähtökohdista alan koulutus- ja tutkimustoimintaa.

Toteuma: Saamelaiset sosiaalipalvelut eivät vielä toteudu. Yhtenä syynä on pirstaleinen sosiaali- ja terveyssektori. Saamenkielisille palveluille on mahdollista saada jonkin verran rahoitusta, mutta pelkkä saamenkielisyys ei riitä, palvelujen sisällön tulisi olla myös saamelaista. Lähes kaikilla sosiaalisilla sektoreilla ongelmana on palvelujen tarjoaminen kaukana saamelaisista kylistä, jotka ovat perinteisesti hoitaneet yhteisössään niin vanhukset kuin lapsetkin. Lähtökohtaisesti avuntarjoajat ja -tarvitsijat eivät kohtaa saamelaiskylissä. Yksi syy tähän on jäykät viranomaisnormit, jotka säätelevät esimerkiksi mahdollisuutta saada avustuksia sosiaalipalveluihin. Koulutusjärjestelmä tulisi ottaa huomioon perinteinen saamelainen kulttuuri, saamelaiset arvot ja perinteinen tietämys. Saamelaisalueen kuntien niukkojen resurssien jaossa saamelaiset palvelut jäävät helposti muiden asioiden jalkoihin. 

Saamelaisen perinteen, arvojen ja kulttuurin tuntemus ja niiden todellinen huomioiminen sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujärjestelmässä on vähäistä. Saamelaislasten varhaiskasvatus- ja neuvolatoiminta toteutetaan kunnissa edelleen sisällöllisesti suomalaisen kulttuurin perustalta, jolloin vanhemmat eivät saa palvelujärjestelmästä tukea kasvatukseen liittyvissä asioissa. Saamenkielistä terveyskasvatusmateriaalia neuvolatoiminnan, terveydenhuollon ja varhaiskasvatuksen käyttöön ei ole saatavilla. Varhaiskasvatushenkilöstö tarvitsee myös lisäkoulutuksen ja työnohjauksen kautta tukea kasvatustyöhön ohjatessaan saamelaislapsia selviytymään yhteiskunnan vaatimuksista kadottamatta yhteyttä omaan kieleensä ja kulttuuriinsa. 

Saamelaisten poismuutto kotiseutualueensa ulkopuolelle uhkaa pirstoa ja sen seurauksena murentaa saamelaisyhteisön perustaa, kiihdyttää sulautumista pääväestöön ja heikentää mahdollisuuksia luoda ja kehittää itsehallintoa saamelaisalueella.  Saamelaisväestön ikärakenne asettaa myös erityisiä haasteita saamelaisten hyvinvointipalvelujen kehittämiselle ja saamelaisten yhteisöllisten voimavarojen vahvistamiselle. 

HANKE:
•	Käynnistetään saamelaisten hyvinvointia edistäviä hakkeita suunnittelun ja rahoituksen hakemiseksi yhteistyössä muiden toimijoiden (kunnat, Poske ) kanssa sekä toteuttaa osaltaan hankkeita saatujen rahoitusten turvin.
•	Selvitetään suomalaisen sosiaali- ja terveysalan palvelujärjestelmän vaikutuksia saamelaisten kulttuuriin, kieleen ja saamelaisten hyvinvointiin.
•	Arvioidaan saamelaisten omakielisten ja saamelaisten kulttuurin ja elämäntavan pohjalta toteutettavien palvelujen ja tukitoimien vaikutuksia saamelaisten hyvinvoinnin edistäjänä ja saamen kansan kulttuurin ja kielen vahvistajana.

2.4.	Kulttuurisesti kestävä kehitys

Saamelainen kulttuuri sisältää kaikki ekologisesti, taloudellisesti ja sosiaalisesti kestävän kehityksen ulottuvuudet. Saamelainen kulttuuri ei ole kestävällä pohjalla, jos yksikin näistä kestävän kehityksen elementeistä ei toteudu. Saamen kansan ja saamelaisen oikeus muista väestöryhmistä erilliseen omaan identiteettiin, kieleen ja kulttuuriin tulee tunnustaa lainsäädännössä ja käytännössä perustuslain ja kansainvälisten sopimusten mukaisesti. Saamelaisille on tarjottava yhteiskunnalliset edellytykset ylläpitää ja kehittää oman kielensä ja kulttuurinsa elinvoimaisuutta esimerkiksi valtakunnanrajat ylittävänä yhteistyönä. 

Saamelaisten kulttuuriin kuuluvaa poronhoitoa on käsiteltävä kulttuurimuotona sitomatta sitä maatilalla harjoitettavaan yritystoimintaan. Tulevassa lainsäädännössä poronhoito on nimenomaan todettava saamelaisten kulttuuriin kuuluvaksi elinkeinoksi ja järjestettävä poronhoidon ohjausjärjestelmä sen mukaisesti. Taloudellisten toimenpiteiden tulee olla sellaisia, että iäkkäillä poroelinkeinonharjoittajilla on mahdollisuus jatkaa poronhoitoa ja osallistua perinteisten elinkeinojensa harjoittamiseen, koska vain tällä tavoin kulttuurin välittyminen sukupolvelta toiselle onnistuu luonnollisella tavalla arkipäivän työssä. 

Saamelaisten perinteinen tietämys kuten luontoa, ympäristöä ja perinteisiä elinkeinoja koskeva tieto tulee ottaa huomioon saamelaisten kotiseutualuetta koskevissa yhteiskunnallisissa ohjausjärjestelmissä. Saamelaisten perinteisiä elinkeinoja harjoitetaan vanhastaan vaalimalla luontopääomaa luonnon tuntemisesta lähtevän perinteisen osaamispääoman perustalta. Osaamispääomaa tulee ylläpitää ja kehittää sen oman saamenkielisen sanaston pohjalta.

Saamenkielistä koulutusta on kehitettävä kaikilla tasoilla. Saamelaiskäräjät painottaa saamelaiskulttuurin perinteisen tietämyksen soveltamista opetuksessa ja jokapäiväisessä elämässä. 

Toteuma: 
Saamelainen kulttuuri ja siihen sisältyvä perinteinen elämäntapa elävät jatkuvan uhan alla.
Myönteistä kehityksessä on saamelaisten henkisen kulttuurin osalta saamelaismusiikin ja joikuperinteen ja kolttien leudd´in perinteen elpyminen ja niiden tunnettavuuden lisääntyminen, saamenkielinen radiotoiminnan ja tv-uutislähetysten vakiintuminen, saamelaisen elokuvataiteen ja saamenkielisen kirjallisuuden lisääntyminen, puolestaan epäkohtana on saamenkielisen sanomalehden puuttuminen. Euroopan neuvoston ministerikomitean alueellisia kieliä tai vähemmistökieliä koskevissa suosituksissa suosittelee, että Suomi edistää saamenkielisen sanomalehden saatavuutta (RecChL (2004)6.
Saamelaiskäräjät suunnittelee saamelaiskulttuurikeskuksen rakentamista Inarin kirkonkylään, jota pidetään Suomen saamelaisten kulttuurisena ja hallinnollisena keskuspaikkana. Kulttuurikeskukseen on kaavailtu toimitilat Saamelaiskäräjille ja muille hallinnollisille toiminnoille sekä tiloja saamelaiselle opetus- ja tutkimustoiminnalle, kulttuuritoiminnoille sekä elinkeinojen kehittämistoiminnoille. Tarkoituksena on siten luoda saamelaisille paremmat edellytykset omaehtoisesti ylläpitää ja kehittää kieltään, kulttuuriaan ja elinkeinotoimintaansa, hoitaa ja kehittää kielellistä ja kulttuurista itsehallintoaan sekä tukea saamelaisten yleisten elinolojen kehitystä. Lisäksi tarkoituksena on parantaa mahdollisuuksia levittää ja saada tietoa saamelaisista alkuperäiskansana. Saamelaiskäräjien tavoitteena on että kulttuurikeskuksen käyttöönotto tapahtuisi vuonna 2009.

HANKE: 
•	Käynnistetään monitieteellinen saamelainen perinteisen tietämykseen perustuva tutkimusohjelma. 

LIITE:
Saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa vuonna 1998 asetetut tavoitteet ja niiden 

Saamelaiskäräjieni vuonna 1998 hyväksymässä saamelaisten kestävän kehityksen ohjelmassa on kuusi hanketta, joista ei ole vielä toteutettu. 

Saamelaisten perusoikeudet eivät vielä vuonna 1998 toteutuneet saamelaisten oman kulttuurin osalta erityisesti sen vuoksi, että saamelaisten perinteisiä elinkeinoja - kuten poronhoito, kalastus ja metsästys - koskevaan lainsäädäntöön ei ole tehty perusoikeuksien edellyttämiä välttämättömiä muutoksia. Edellä mainitun ristiriidan poistamiseksi Saamelaiskäräjät on esittänyt oikeusministeriölle, että ministeriö ryhtyisi kiireesti selvitystyöhön poistaakseen perusoikeuksia ja saamelaisten perinteisiä elinkeinoja koskevan lainsäädännön väliset ristiriidat ja luodakseen perusoikeuksien hallintoa ja rahoitusta koskevan toimivan ohjausjärjestelmän. Lainsäädäntöhakkeet eivät ole toteutuneet. 

Luonnon kestävää käyttöä koskien saamelaiskäräjät asetti tavoitteeksi aloittaa tutkimus erityisesti ympäristön ja siinä tapahtuvien muutosten sosiokulttuuristen vaikutusten selvittäminen. Monitieteellisen tutkimuksen tarkoitus oli selvittää kokonaisvaltaisesti eri tekijöiden yhteisvaikutusta saamelaisten ympäristöön ja perinteisten elinkeinojen harjoittamisedellytyksiin. Tutkimus ei ole toteutunut.

Matkailun toteuttaminen tapahtuu edelleen suurimmaksi osaksi ulkopuolisten matkailuyrittäjien ehdoilla ja rahoilla. Saamelaista tuotemerkkiä suunnitellaan edelleen. 
Saamelaiskäräjät asetti tavoitteeksi panna vireille yhteispohjoismaisen saamelaisen matkailuprojektin. (KTM:ltä ja MEK:ltä rahoitusta) Saamelaiskäräjät on teettänyt esiselvityksen saamelaismatkailun kehittämiseksi (Esiselvitys 30.1.2004).  

Saamelaiskäräjät asetti tavoitteeksi selvittää saamelaisten verotuksen nykytila ja niiden kehittämistarpeet erityisesti perinteisten elinkeinojen harjoittamisessa.
Selvitystyö ei ole toteutunut.

Luonnon kestävän kehityksen edistämiseksi saamelaiskäräjät asetti hankkeen, että käynnistetään saamelaisten kotiseutualuetta koskeva tutkimus, jossa tarkastellaan erilaisten maan-, vesistöjen- ja rantojenkäyttömuotojen vaikutuksia saamelaisten perinteiseen alueidenkäyttöön.

Saamelaisten perinteisiä elinkeinoja harjoitetaan vanhastaan vaalimalla luontopääomaa luonnon tuntemisesta lähtevän perinteisen osaamispääoman perustalta. Osaamispääomaa tulee ylläpitää ja kehittää sen oman saamenkielisen sanaston pohjalta.
Hanke ei ole toteutunut.

Saamelaiskäräjät asetti tavoitteeksi toteuttaa saamelainen perinteisen tietämyksen tutkimusohjelman. Tutkimusta ei ole saamelaiskäräjien toimesta toteutettu.