pWrapPolygonVertices8;7;(0,0);(0,21587);(21603,21587);(21603,1560);(14115,1560);(14115,0);(0,0);fBehindDocument1

Oikeusministeriö 00023 Valtioneuvosto

Rakennus-ja yhdyskuntatekniikan osasto PL 2100, 02015 TKK

puh. (09) 4511, fax (09) 451 3758 http://www.hut.fi

391/o3/Oy
°W EI,
_= iO
01. 11, 2u1J4
_. ._ ; C~
ö1(oiq _o6	ooa
26.10.2004
Viite	Lausuntopyyntö 30.7.2004,OM 7/021/2004
Asia	Lausunto vesilakitoimikunnan mietinnöstä
Teknillinen korkeakoulu esittää pyydettynä lausuntona seuraavaa:

Vesilaki on säädetty vuonna 1962. Siihen on myöhemmin tehty eräitä muutoksia, mutta kun suomalainen yhteiskunta ja sen arvostukset ovat neljässäkymmenessä vuodessa merkittävästi muuttuneet, on vesilain kokonaisuudistusta pidettävä tarpeellisena.

Toimikunnan esitys lyhentää ja selventää nykyistä vesilakia. Se on kuitenkin epätasainen ja sen yhteydet muuhun lainsäädäntöön kuten vmpäristönsuojelulakiin vaativat lisätarkasteluja. Tarkennusta vaativat tämän lisäksi myös monet lakiluonnoksen yksityiskohdat. Toimikunnan työtä on näin ollen syytä jatkaa.

Teknillinen korkeakoulu kiinnittää vesilakitoimikunnan ehdotuksessa huomiota erityisesti seuraaviin seikkoihin:

Vesilain tehtävänä on säädellä toimintoja, jotka kohdistuvat vesivaroihin ja joiden tarkoituksena on tavalla tai toisella muuttaa veden kiertokulkua valuma-alueella. Veden kiertokulkua voidaan sattuvasti kuvata biosfäärin verenkiertona, jonka määrä ja laatu kuvaavat parhaiten ympäristön tilaa. Valuma-alueella tehdyt muutokset vaikuttavat alempana vesivarojen tilaan eli virtaamiin, vedenkorkeuksiin ja veden laatuun. Vesivaroja koskevan lainsäädännön tulisi pitää sisällään vesivaroista ja niihin kohdistuvista toiminnoista muodostuva kokonaisuus. Vesilakitoimikunta ei liene tätä kokonaisuutta nähnyt, sillä se ei mietinnössään muun muassa. esitä vesien suojelua koskevien säännösten palauttamista takaisin vesilakiin. Kun vesivarojen laatu riippuu oleellisesti veden määrästä, ei laatukysymysten erottaminen omaan lakiinsa ole luonnontieteelliseltä kannalta perusteltua. Tässä on kyseessä merkittävä periaatteellinen seikka. Toimikunnan työtä jatkettaessa tähän toivottavasti tullaan kiinnittämään vakavaa huomiota.
Toimikunta esittää katselmustoimituksesta luopumista. Perusteluna esitetään muun muassa, että toimitushenkilöstöä ei ole enää vaikeuksitta saatavissa ikääntymisen ja esteellisyysseikkojen vuoksi.

Mitä tällä halutaan sanoa, jää epäselväksi. Toimikunnan tiedossa on täytynyt olla, että Teknillinen korkeakoulu kouluttaa vesialan diplomi-insinöörejä, jotka eivät ole valmistuessaan ikääntyneitä ja joilla on tarvittavat tiedot katselmustoimituksen suorittamiseksi. Katselmustoimituksista luopuminen merkitsisi ilmeisesti sitä, että hankkeita koskevat ratkaisut tehtäisiin pääsääntöisesti papereiden perusteella lupavirastoissa Helsingissä, Kuopiossa ja Oulussa. Hankkeen vaikutusalueen ihmisten vaikutusmandollisuudet vähenisivät oleellisesti nykyisestä ja syvällinen paikallistuntemus jäisi ottamatta huomioon lupapäätöksiä tehtäessä. Ilman katselmustoimitusta määrättäviä lupaehtoj a ja korvauksia tuskin pidettäisiin oikeudenmukaisina ja tasapuolisina. On vaikea nähdä, että katselmustoimitus voitaisiin korvata 10. luvun 16§:ssä mainitulla selvityksellä, jonka laatisi ympäristölupaviraston ylimääräinen esittelijä. Tässä yhteydessä on syytä muistaa, että kaikkialla maailmassa pyritään nykyään saamaan vesihankkeiden vaikutusalueiden ihmiset mukaan päätöksentekoon. Suomalaista vesioikeudellista käsittelyä katselmustoimituksineen on pidetty useasti tässä suhteessa esikuvallisena. Toimikunnan esittämä muutos olisi askel taaksepäin. Sitä ei tule toteuttaa. Katselmustoimituksesta ei ole syytä luopua.

Ehdotuksessa esitetään luvussa 4. vedenoton etuoikeusjärjestykseksi 1) lähellä oleva kiinteistö, 2) yhdyskunta paikkakunnalla 3) teollisuus, muu vedenkäyttäjä paikkakunnalla ja yhdyskunta paikkakunnan ulkopuolella sekä 4) muualle muuta tarkoitusta varten kuljetettava vesi. Epäselväksi jää, mitä paikkakunnalla halutaan käsittää. Lienee mandollista, että esitetyn etuoikeuslistan soveltaminen johtaa tilanteisiin, jossa "paikkakuntalaiset" pitävät mustasukkaisesti kiinni vesivaroistaan ja optimaalinen vedenhankintaratkaisu jää saavuttamatta. Tätä seikkaa tulisi vielä pohtia, kun toimikunnan työtä jatketaan.

Vesilakiehdotuksen 5. luku käsittelee ojitusta. Ehdotuksessa esitetään, että kuivatushyöty tulisi arvioida alueen käyttöarvon nousuna siinä tarkoituksessa, johon maata käytetään tai olosuhteet huomioon ottaen voidaan lähinnä käyttää. Sanonta on tältä osin sama kuin vesilakiin vuonna 1997 tehty muutos. Mitä tällä täsmällisesti tarkoitetaan, ei ole täysin selvää. Vuoden 1962 vesilain määrittelemää kuivatushyötyä voidaan pitää helpommin ymmärrettävänä ja yksikäsitteisempänä. Toimikunnan käsitystä, että henkilö olisi kuivatuksesta koituvan hyödyn saaja, on pidettävä virheellisenä, sikäli kun on kysymys yhteisen kuivatushankkeen kustannusten osittelusta. Senhän tulisi olla riippumaton esimerkiksi omistajanvaihdoksesta. Suomessa on pitkä tutkimusperinne yhteisen kuivatushankkeen kustannusten osittelusta. Epäselväksi jää, missä määrin toimikunta on perehtynyt näiden tutkimusten tuloksiin esitystä laatiessaan.

Mietinnössä esitetyt määritelmät antavat aiheen muun muassa seuraaviin huomioihin:

Vesitalousasialla toimikunta tarkoittaa vesitaloushankkeiden toteuttamista sekä muuta vesivarojen ja vesiympäristön käyttöä ja hoitoa. Vesitaloushankkeella mietinnössä taas tarkoitetaan vesi- tai maa-alueella toteutettavaa toimenpidettä tai rakennelman käyttämistä, joka voi vaikuttaa pinta- ja pohjaveteen. Käsite "vesitalous" tulee määritellä seuraavasti: vesitalous käsittelee vesivaroja, vesivarojen hallintaa ja käyttöä. Mukaan luetaan ihmisen toiminnasta aiheutuvat vaikutukset. Oleellista tässä yhteydessä on ymmärtää, että mikä tahansa ihmisen ympäristössä tekemä toimenpide tai rakenne vaikuttaa enemmän tai vähemmän veden kiertokulkuun. Toimikunnan esittämä määritelmä on kylläkin sopusoinnussa vesitalous-käsitteen kanssa, mutta kun tarkoituksena on ollut puhua paljon suppeammasta ryhmästä toimenpiteitä ja rakennelmia, eivät mietinnössä esitetyt määritelmät ole onnistuneita. Näin on asianlaita myös siksi, että vesiensuojelua koskevia asioita ei esitetä siirrettäväksi takaisin vesilakiin. Käsite "vesitalous" sisältää nimittäin myös vesivarojen laatuun liittyvät seikat.

Pertti Vakkilainen

Pohjavedellä esitetään edelleen tarkoitettavaksi maa- ja kallioperässä olevaa vettä. Tätä voidaan pitää perusteltuna, vaikka hydrologisessa katsannossa tulisi tehdä ero pohjavesien ja pohjaveden pinnan yläpuolisten maavesien välillä. Pohjavesiesiintymän määritelmää olisi kuitenkin syytä täsmentää esimerkiksi maininnalla, että pohjavesiesiintymää voidaan käyttää vedenottoon. Savimaassahan on selvästi enemmän pohjavettä tilavuusyksikköä kohti kuin esimerkiksi hiekassa tai sorassa, mutta savimaan pohjavedet eivät maavesifysikaalisista syistä ole vedenottoon soveltuvia.

Vesivoimalla toimikunta tarkoittaa keskivirtaaman ja sitä vastaavan putouskorkeuden mukaan laskettavaa tehon lukuarvoa. Tähän tulisi lisätä teholle yksikkö (esimerkiksi kW).

Käsitteet flada ja kluuvijärvi ovat erikoissanastoa, jotka lisättiin vesilakiin luonnonsuojelulain säätämisen yhteydessä vuonna 1996, olisi syytä tässä yhteydessä määritellä.
Vesitalouden ja vesirakennuksen professori